Masačūsetsas Juristu biedrība ar nepacietību gaida tavu runu.
Viņi man trīskārt pārjautāja, vai būsi.
Piedod! Es vienkārši esmu mazliet norūpējies par ģimenes lietām.
Tam taču nav nekāda sakara ar to, kāpēc neviens no tavas ģimenes nebija
jaunā Stērnsa piemiņas pasākumā, vai ne?
Diemžēl ir gan. Mans dēls uzvedas drausmīgi,
sieva tikai gulšņā, un tagad pat Emīlija ir uz mani dusmīga.
Emīlija. Nu… Ar viņu nekad nav bijis viegli.
Viņa ir mazliet mežonīga.
Tā laikam ir.
Es grasījos paturēt šo noslēpumā, līdz nokļūsim Bostonā,
bet tu izskaties pēc cilvēka, kam varētu noderēt labas ziņas.
Kādas tad?
Edvard Dikinson,
šovakar tu ne tikai teiksi runu Juristu biedrībā.
Taisnību sakot, tevi sagaidīs
Masačūsetsas Republikāņu partijas vadītāji,
kas plāno tevi nominēt par nākamo vicegubernatoru.
Vicegubernatoru?
-Tas ir pagodinājums. -Tā patiešām ir.
Esmu sajūsmā, ka tu atgriezīsies politikā
un aprobežotā viga dienas atstāsi pagātnē.
Edvard, padomā par to! Tu būsi republikānis.
Beidzot tu būsi vēstures pareizajā pusē.
Diemžēl es to nevaru pieņemt.
Edvard, tu esi radīts šim amatam.
Tu esi sabiedrības balsts Amerstā,
kas ir viena no abolicionistiski noskaņotākajām pilsētām visā štatā.
Un tev ir apdomīga un tradicionāla pieeja likumam.
Man varbūt ir dotumi, bet man nav vēlēšanās.
Man ir jābūt Amerstā pie ģimenes, nevis Bostonā pie republikāņiem.
Es tevi lūdzu - brīdi apdomā…
Mans lēmums ir galīgs.
-Apžēliņ! -Apturi karieti!
-Ko tas nozīmē? -Es tevi laižu laukā.
Šeit? Esam pusceļā uz Bostonu.
Kā tad ar tikšanos Juristu biedrībā?
-Edvard, tu nemitīgi liec man vilties. -Ak dievs!
Tu esi atpakaļrāpulīgi domājošs, iesīkstējis, īgns, vecs vigs.
Tu vienkārši nespēj pieņemt, ka šīs valsts dzīve virzās uz priekšu.
Tāpēc domāju, ka tas nozīmē: tai būs jāvirzās uz priekšu bez tevis.
Tāpēc kāp laukā! Tagad!
-Edvard Dikinson, tu esi gļēvulis. -Ko?
Un lupata.
Un pele!
-Kā tā? -Brauc, kučieri!
Konkij!
Jā.
Labi, esmu pele.
Bet man ir jātiek mājās pie savas peļu ģimenītes.
Dikinsone
Sēras ir Pele
Ļaunāko zinot, bailes zūd -
Diez par ko viņa grib ar mums runāt?
Nezinu, bet šķiet, ka tas ir steidzami.
Es saņēmu kastīti ar kūkas gabalu
uz zīmītes, kurā rakstīts: "Tas ir steidzami."
Jā, arī es tādu saņēmu.
Tur viņa ir.
Emīlij! Tu gribēji mūs satikt?
Brāli, māsa!
Jā, es jūs sapulcēju. Paldies, ka atsaucāties uz aicinājumu.
Kāpēc viņa tā runā?
Es jūs sapulcēju, jo mums ir jāapspriež steidzams jautājums,
kas skar mūs trīs un mūsu kopīgo nākotni kā brālim un māsām.
Sauciet to par brāļa un māsu sapulci, ja vēlaties.
-Es vēlos. -Man nav ne jausmas, kas notiek.
Viljam Ostin Dikinson, par spīti taviem nesenajiem centieniem
nodalīt sevi no šīs ģimenes,
fakts ir tāds, ka šāda nošķirtība ne oficiāli, ne juridiski nav radīta.
Tāpēc šī ģimene, sākot ar šo brīdi, ir uzskatāma par joprojām neskartu.
-Tādējādi, no tā izrietoši un ergo… -Ergo?
Ergo tu joprojām esi mūsu brālis. Un joprojām esi mūsu tēva vienīgais dēls.
Ko tas viss nozīmē?
Emīlij, lai ko tu censtos pateikt, vai vari to teikt tā,
lai tas neizklausās pēc ļoti garlaicīga nozieguma tiesas?
Labi. Tētis lūdza mani būt par viņa testamenta izpildītāju,
un izrādās, ka viņš visu ir novēlējis Ostinam, ieskaitot mūs.
Kā - "ieskaitot mūs"?
Kad tētis nomirs, Ostins kļūs par mūsu aizbildni.
Viņš dabūs māju, visus līdzekļus un mūs. Mēs esam tikai daļa no īpašuma.
Nu, jā. Man jau tā likās.
Ja sievietei nav vīra un viņas tēvs nomirst,
viņa pieder savam brālim.
Galu galā, šis ir patriarhāts.
Nu labi. Tikai es te nesēdēšu
un neļaušu brālim noteikt manu dzīvi.
Es negribu noteikt tavu dzīvi.
Es pat negribu piederēt pie šīs ģimenes.
Tētis mūs visus ir sačakarējis.
Un es esmu aizņemts, mēģinot tikt galā ar savu personisko traumu.
-Jā, par to. -Labi.
Ostin, pēdējos mēnešus tu esi pavadījis, teiksim tā,
vēršot mūsu uzmanību uz to, kā tēvs mūs ir pievīlis.
Un es tagad esmu gatava atzīt, ka tev bija taisnība.
Par ko?
Tēvs mums ir licis briesmīgi vilties.
-Jā. -Viņš vienmēr ir uzvedies
atbilstoši mūsdienu sociālajām gaidām un normām,
tātad ir bijis īsts draņķis.
Jā, man prieks, ka tagad tu to saproti.
Es saprotu.
Tev bija taisnība. Es kļūdījos. Man nevajadzēja izvēlēties viņu tavā vietā.
O!
Labi. Paldies.
Un tomēr - te nu mēs esam…
ar tevi, viņa nākamo troņmantnieku.
Un mēs abas esam bezspēcīgas.
-Tavas padotās. -Es jūs par tādām neuzskatu.
Tieši tāpēc mums ir šī saruna.
-Ostin, tev mums ir jāapsola. -Kas jāapsola?
Ka tu neļausi vēsturei atkārtoties.
Ko tieši tu ar to domā?
Pagātne ir pagātne. Tā ir pagājusi.
Un mēs neko nevaram darīt, lai to mainītu.
Bet, ja mēs esam gatavi stāties pretī pagātnei,
tad varbūt… varbūt mēs kaut ko varam darīt nākotnes labā.
Tātad, Ostin, vai tu mums apsolīsi,
ka nebūsi tāds cilvēks kā mūsu tēvs…
ka neatkarīgi no tā, ko saka sabiedrības likumi,
kamēr vien dzīvosim kopā, tu izturēsies pret mums ar cieņu
un dosi mums brīvību, to brīvību, ko esam pelnījušas?
Māsas…
varat uz mani paļauties.
Labi.
Ar vienu nosacījumu.
Kādu?
Vinnijai jāatbrīvojas no kaķiem.
-Piekrītu. Es tos kaķus neciešu. -Nē!
-Neesmu kaķumīle. -Arī es ne.
Es neatbrīvošos no kaķiem.
Vinnij, mēs tērējam 36 $ nedēļā par pienu un krējumu. Mēs to nevaram atļauties.
Jautājums: kāda ir tava nostāja attiecībā uz lapsām?
-Ko? -Nav svarīgi. To neizlemsi tu.
Esam neatkarīgas sievietes, un tu apsolīji to respektēt.
Detaļas pārrunāsim vēlāk? Sitam saujā?
Labi, es arī gribu.
Mīlu tevi, lielais brāl.
Es jūs mīlu.
Ir patiešām dīvaini uz mirkli neslīkt bēdās.
Padaru pasauli par labāku vietu - pa vienam Dikinsonam.
Tā, mamm! Celies un velies!
Ir jauna diena. Cik skaisti!
Un tev ir laiks izkāpt no gultas.
Liec mani mierā!
Nē. Esmu te, lai tevi uzmundrinātu un mierinātu,
patīk tev tas vai ne.
Lūdzu, nerausti mani!
Mamm, tevi ir jārausta.
Tu esi gultā jau vairāk nekā nedēļu.
Es nevaru ļaut tev te gulēt un nomirt no skumjām.
Turklāt māja… māja ir putekļaina.
Tev ir jāatgriežas pie slaucīšanas. Tu esi slotu karaliene.
Glaimi neiedarbosies.
Esmu pārāk bēdu sagrauzta, lai turpinātu dzīvot.
Manā sirdī ir caurums, kas nekad netiks piepildīts.
Varam par to parunāt?
Vienīgais cilvēks, ar ko es gribu runāt, ir mana māsa Lavīnija. Un viņa ir mirusi.
Zini, pat tad, kad cilvēks nomirst, viņa gars var palikt ar mums.
Es tev saku: tantes Lavīnijas bērēs es redzēju viņas garu
putna veidolā.
Beidz! Tas nav iespējams. Viņa necieta putnus.
-Necieta? Es nezināju. -Neviens nepazina manu māsu tā, kā es.
Neviens viņu nemīlēja tā, kā es. Man viņas tik ļoti pietrūkst.
Pastāsti, kā tev pietrūkst.
Visa.
Zini, par ko es šodien domāju?
Par to, kā viņa satvēra manu roku, kad vien bijām viena otrai blakus.
Viņa tā darīja kopš mūsu bērnības. Bez domāšanas.
It kā mums būtu lemts būt savienotām.
Turpini! Kas vēl?
Viņas balss, mūsu kopīgie joki,
tas, kā viņa spēja mani sasmīdināt.
Mēs runājām vienā valodā. Bijām tēstas no viena koka.
Viņa bija daļa no manis un cilvēks, kam es gribēju līdzināties.
Tā laikam ir, kad ir māsa.
Jā. Man prieks, ka arī man ir māsa.
Jums ar Lavīniju ir tā paveicies, ka varat novecot zem viena jumta.
Kaut man būtu bijusi tāda pieredze,
nevis jāpamet mājas tik jaunai.
Godīgi sakot, dažreiz es jūs, meitenes, apskaužu.
Mamm, es nezināju, ka tu tā jūties.
Tavas attiecības ar māsu ir lielākais dārgums.
Esi pateicīga par katru kopīgo brīdi,
jo kādu dienu viņas vairs nebūs.
Mamm, kad tu pēdējoreiz te uzkopi?
Nezinu. Liekas, pirms mūžības. Kāpēc jautā?
Tāpēc, ka es…
Šķiet, es tikko redzēju peli!
-Pele? Vai manā guļamistabā ir pele? -Jā. Jā.
Kur tā ir? Kur tā palika?
Ieraudzīju. Tā ir tur. Ieskrēja stūrī.
Kā tas var būt, ka Vinnijai ir 500 kaķu un mums tomēr ir peles?
Jūs vispār neesat uzkopušas? Māja noteikti ir netīra.
Atnesīšu slotu. Es to noķeršu.
-Nē. Es tikko kaut ko iedomājos. -Ko?
Mana māsa, tava tante Lavīnija, necieta putnus…
-Jā, tu teici. -…bet viņai patika peles.
Turēja tās kā mīļdzīvniekus.
Baroja ar sieru un nosauca savu iemīļotāko pasaku varoņu vārdos.
-Salātlapiņa, Rumpelrūķis, Sniegbaltīte. -Mīļi.
Un reizēm viņa mani izjokoja, jo zināja, ka es baidos no pelēm.
-Reiz viņa vienu ielika manā gultā. -Nejauki.
Emīlij, vai nesaproti?
Es domāju, ka tā pele ir tantes Lavīnijas rēgs.
Ak dievs!
Tev laikam taisnība.
Es savas māsas rēgu pazītu jebkur.
Tā pele pilnībā atgādina viņu.
Noķēru.
Tante Vinnij, vai tā esi tu?
-Nedari viņai pāri! -Es nedarīšu viņai pāri.
Mamm, tante Vinnija ir ar mums.
Viņa ir te, lai uzklausītu visu, kas tev viņai jāpasaka.
Aiziet!
Māsa?
Mīļo Vinnij, vai tā tiešām esi tu?
Runā ar viņu, mamm! Izrunā visu!
Man žēl, ka pametu mājas tik jauna.
Man žēl, ka mēs nevarējām kopā novecot.
Man žēl, ka vīri un bērni mūs izšķīra.
Turpini! Mamm, tas palīdz. Es jūtu.
Tu biji labākā draudzene, kāda man bijusi.
Un es ilgošos pēc tevis katru dienu, kamēr vien dzīvošu.
Un tagad es laidīšu tevi vaļā.
Viņa aiziet.
To es gribēju pateikt viņas bērēs,
bet man nebija iespējas.
Viņa tevi dzirdēja tagad.
Manā sirdī joprojām ir caurums.
Bet tagad tajā caurumā dzīvo maza pelīte.
Mamm, tas ir tik skaisti.
Es to varētu iekļaut dzejolī.
Tiešām? Tas mani ļoti iepriecinātu.
Tā. Laiks apģērbties un izslaucīt katru šīs mājas collu.
Dāmas un kungi, misis Dikinsone ir atgriezusies!
Ostin! Labi. Tu esi šeit. Es tikko atnesu tēju.
Vai kāds ir atnācis?
Jā. Džordžs Gūlds. Atnāca tevi satikt.
Džordžs. Kāpēc Džordža dēļ paņēmi smalko tējas servīzi?
Sveiks, draudziņ!
Atnācu atvadīties.
Džordž!
Formastērps.
Tikko paņēmu no drēbnieka.
Der kā uzliets.
Tātad tu…
Tu dodies karā?
Jā.
Pirms pāris dienām saņēmu pavēsti.
Pievienošos Masačūsetsas 21. pulkam.
Tas pats pulks, kurā bija Freizers.
Lai miers viņa pīšļiem!
Draudziņ,
nespēju noticēt.
Savienībai vajag visus vīrus, ko vien var dabūt.
Tiek iesaukts ikviens Amerstas vīrietis. Pavēstes pienāk katru dienu.
Es brīnos, ka vēl neesi saņēmis.
Jā. Esmu drošs, ka drīz pienāks arī manējā.
Kuru katru dienu.
Džordž Gūld, tu esi ļoti drosmīgs.
Tikai pildu savu pienākumu.
Esmu iesaukts cīnīties, un es cīnīšos,
jo es ticu labākai valstij,
tāpat kā Džons Brauns,
tāpat kā Freizers.
Ir kaut kas, kas man jāpasaka.
-Jums abiem. -Ostin! Kas tas ir?
Esmu izdarījis ko tādu, ko, manuprāt, jūs ne viens, ne otrs man nekad piedosiet.
Kas gan varētu būt tik slikts?
Es kādam samaksāju, lai dodas karā manā vietā.
Man pienāca pavēste, un pēc dažām dienām
es aizgāju uz bāru, piedzēros,
un es samaksāju īru bārmenim, lai viņš dodas manā vietā.
Tas bija tās dienas vakarā, kad uzzinājām, ka Freizers ir kritis.
Es vienkārši…
nevarēju viņu atstāt.
Ko atstāt?
Bērnu. Mūsu dēlu.
Es gribu būt labs tēvs.
Es negribu būt tāds tēvs, kāds bija man.
Es negribu būt tāds cilvēks.
Es gribu būt citāds.
Un es gribu, lai arī mūsu dēls būtu citāds.
Un, ja es aiziešu un pametīšu viņu, un nekad neatgriezīšos,
kā es viņu mācīšu?
Kā es varēšu panākt,
ka Dikinsonu nākotne ir citāda nekā pagātne?
Tagad kaut kur kaujaslaukā būs miris īrs
un es būšu šeit.
Nodevējs.
Un gļēvulis.
Ostin!
Es saprotu.
Tev tas nav jāsaka, Džordž.
Bet es tiešām tā domāju.
Kas izdarīts, izdarīts.
Un to vairs nevar mainīt, bet tas nenozīmē, ka viss ir zaudēts.
Tu joprojām vari par to atlīdzināt.
Darbi ir darāmi visās sabiedrības jomās.
Tev nav jāiet karā, lai būtu vīrietis.
Tu vari atrast veidus, kā padarīt šo valsti labāku, paliekot tepat,
mājās…
gādājot par savu ģimeni.
Mēs sevi izlikām visu.
Jā.
Daži grib, lai tā notiktu.
-Citi vēlas, kaut tā notiktu. -Jā.
-Un daži to izdara. -Tieši tā.
-Mēs to izdarījām. -Jā!
Negatīvu situāciju pārvērtām par pozitīvu situāciju.
-Mēs spēlējam, lai uzvarētu! -Jā!
Izcilība ir evolucionārs process.
-Ticu, ka spēju lidot. -Aiziet, Maikl Džordan!
Arī es ticu, ka tu spēj lidot, Maikl Džordan.
Arī es ticu.
Patiesībā es nupat redzēju, ka tā notika.
Mēs lidojām pār tiem dienvidu puišiem.
Viņi par mums pat nenojauta. Tikai izdzirdēja mūsu spārnu vēdas.
-Henrij, tas ir skaisti. -Mēs bijām kā putni.
Sasodīts, jā, vecīt! Mēs kustējāmies kopā. Mēs lidojām kopā.
Kaujaslauka puikas uz mūžu! Dzirdat?
-Kaujaslauka puikas. -Dzirdat?
-Murmurācija. -Murmur… kas?
Murmurācija.
Tā sauc dabas parādību - sinhroni lidojošu putnu baru.
Klasisks piemērs ir mājas strazdi, bet tā dara arī zosis.
-Henrij, iedzer! -Ei! Lūk, kur jūs esat!
Mēs vairs neesam klasē.
Puiši! Lūk, kur jūs esat!
-Sasodīts! Tas bija episki. -Kas, pie velna?
-Skat, kurš te! -Viss labi, pulkvedi?
Jā, es tikai…
Šī ir bijusi emocionāla diennakts.
Tiklīdz sapratu, ko esat izdarījuši, baidījos, ka esat miruši.
Nē. Mēs neesam miruši. Viņi ir miruši.
Piedodiet, ser,
bet galu galā mēs nolēmām iet uz priekšu un radīt paši savu nākotni.
Es redzu. Un kādu uzvaru esat izcīnījuši!
Tas ir neticami.
Lai gan pateikšu, ka jūs dikti saērcinājāt bāzi.
Sakstons nezina, ko darīt, tik kliedz uz mani.
Negribējām sagādāt nepatikšanas.
Lūdzu! Jūs atgādinājāt, ka ilgojos būt nemiera cēlējs.
Esmu reformists, nevis konformists.
Godīgi sakot, es patiesībā jūtos tā, it kā būtu mazliet apmaldījies,
un tāpēc es grasos doties atvaļinājumā.
"Atvaļi…"?
Atvaļinājumā?
Jā, man ir daudz, ko apdomāt, daudz, ko apcerēt.
Un man vajadzēs brīvu laiku, lai to izdarītu.
Kamēr būšu prom,
atbildīgais būsi tu.
Esmu nolēmis iecelt tevi par seržantu.
Atvainojiet!
-Es? Atbildīgais? -Jā, tu.
Tu sevi esi vairāk nekā pierādījis. Ne tā, puiši?
-Ei! -Kurš varētu būt labāks?
-Jā. -Henrij!
Henrij, Henrij, Henrij, Henrij, Henrij, Henrij!
Uz priekšu, Alfabēt!
-Ei! -Izlemts.
Un kurp dosieties jūs?
Mājās, uz Bostonu. Bet vispirms uz Amerstu.
Uz Amerstu?
Jā. Tur ir kāds cilvēks, kuru man noteikti jāsatiek.
Dzejniece, kuras vārdi šajos skarbajos mēnešos
man snieguši tik daudz mierinājuma un skaidrības.
Viņu sauc Emīlija Dikinsone.
Henrij, kas ir? Izskaties kā ieraudzījis spoku.
Es pazīstu Emīliju Dikinsoni.
-Ko? -Savulaik strādāju viņas ģimenes labā.
Paga! Tu man saki, ka visu šo laiku
esmu bijis kopā ar kādu, kas šo cilvēku pazīst?
Kādu, kas personīgi ir saticis viņu?
Šo ģēniju, kas spēj izteikt manas emocijas, par kurām es pat nenojautu?
Viņas dzejas rindas nelaiž mani vaļā.
Paklausieties!
Bij’ Dzīve mana - Pielādēta -
Bise, kas stāv Stūrī
Līdz Saimnieks atnāk - ierauga -
Un aiznes Mani līdzi -
-Labi. Sasper jupis! -To uzrakstīja kāda baltā meitene?
Viņa rullē.
Henrij, tiešām, tev man jāizstāsta.
Kāda viņa ir?
Ziniet, to jums vajadzētu atklāt pašam.
-Tev ir pilnīga taisnība. -Jā.
Vēl viens iemesls doties prom nekavējoties.
Higinson, pagaidiet!
Jā?
Ja dosieties uz Amerstu,
man jums ir kāds lūgums.
Paskat tik!
Skaisti.
Es jums pateikšu: tagad, kad esmu iemācījies lidot…
Jā? Aiziet, saki!
Es nekad vairs nestaigāšu.
Emīlij!
Es atnācu tevi apciemot.
Nāc iekšā!
Jums ir viesi.
Ostins ataicināja dažus draugus. Lai pateiktu ardievas.
Ardievas kam?
Džordžam. Viņš dodas karā.
Tikai ne arī Džordžs.
Arī es vēlos no viņa atvadīties,
bet šovakar gribu pabūt ar tevi divatā.
Labi.
Vai ir kaut kas konkrēts, par ko tu gribi runāt vai…
Ir,
bet to nevar izteikt vārdos.
Emīlij! Emīlij, viesi.
Mēs divas.
Labi? Šovakar.
"Sanāciet! Pavadīsim vēl vienu līksmu nakti.
Nāciet pie manis, mani skumjie kapteiņi.
Piepildīsim savus kausus no jauna.
Smiesim par pusnakts zvanu!"
Tas ir no Šekspīra kluba.
Ballēsimies, mans platoniskais draugs.
Skaties uz mani!
Helēna!
Nāc iekšā, mīļā!
Karstas vakariņas.
Mīļo pasaulīt, kas tas?
Betij!
Labvakar!
Dikinsona kungs, kas ar jums noticis?
Izskatāties tā, it kā dzīvotu pazemē.
Man viss kārtībā. Viss kārtībā.
Mani izmeta no karietes pusceļā uz Bostonu.
Nolēmu nākt mājās kājām, bet man viss labi.
Jūsu mētelis ir sadriskāts.
Droši vien esat badā.
Vai jūs gribētu zupu?
Nē, nē. Tu esi pārāk laipna.
Frikadeļu zupa. Ļoti sātīga.
Frikadeļu zupa?
Varbūt tomēr ienāksiet?
Ēdamā, cik uziet. Es salabošu jūsu mēteli.
Jūs nevarat doties pie misis Dikinsones tādā paskatā.
Sveika, mamma! Es mežā spēlēju laumiņas.
-Viņai ir visai dzīva iztēle. -Gluži kā manai Emīlijai.
Misters Dikinsons ienāks paēst ar mums zupu.
-Nē, es… -Netielējieties!
Nevaru laist jūs prom izsalkušu.
Viņš var sēdēt tēta krēslā.
Viņai pietrūkst tēva.
Jā. Viņam noteikti pietrūkst tevis.
Būt par tēvu ir viena no lielākajām dāvanām pasaulē.
Tāpēc jā.
Es strādāju pie jaunas izrādes par sērām.
Mēs visi piedzīvojam tik daudz sēru, vai ne?
Esam zaudējuši mīļotos. Un esam zaudējuši vēl vairāk.
Esam zaudējuši veco pasauli.
Esam zaudējuši to, kā bija agrāk.
Nu, tad kāda ir tā jaunā izrāde?
Jā, izklausās aizraujoša.
Tai ir jānotiek konkrētā vietā.
Es to daru kūtī ar mirstošu aitu.
Ne jau ar veco Besiju?
Jā.
-Nē. -Es sēžu pretī vecajai Besijai
un skatos viņai acīs, un domāju par nāvi.
Es iztēlojos, kā aita lēnām mirst,
viņas ķermenis lēnām sadalās,
acu āboli izkrīt no dobumiem,
gluži tāpat kā droši vien izkrita Džozefa acu āboli,
viens pēc otra.
Paukš! Paukš!
Es meditēju par vienkāršo patiesību, ka reiz mēs visi būsim pīšļi.
To sauc Aitas vairs nav.
Tā ir veltīta visu manu mirušo bijušo draugu piemiņai.
Kaut es paliktu tik ilgi, lai to redzētu!
Tā ir bez skatītājiem.
Man patīk aitas.
Šie kara gadi mūs tiešām ir mainījuši, vai ne?
Jā. Reizēm šķiet, ka esam mantojuši pilnīgi citu pasauli,
nekā pazina mūsu vecāki.
Varbūt tas ir labi.
Pasaule ir sačakarēta, bet…
domāju, ka varam atrast veidus, kā to uzlabot,
pat ja tikai nedaudz.
Es gribu tam ticēt, Džordž.
Un es vēl nezinu, kāds ir mans ceļš, bet es to atradīšu.
Un, kad tu atgriezīsies mājās, es…
Tu būsi lepns par to, ko esmu izdarījis.
Tad es ceru, ka atgriezīšos.
Kad Cerība ceļ Māju
Guļbaļķus nevajag -
Vai Spāres - tai Ēkai to nav
Ir tikai Tornītis -
Skaties no gaišās puses, Džordž.
Tagad, kas esi iesaukts, tu saņemsi bezmaksas Drumbeat eksemplāru,
Savienības armijas biļetenu, ko mēs ar vīru izdodam
ar paša Abrahama Linkolna atbalstu.
Prezidenta.
Re! Man tieši ir viens lieks eksemplārs.
Un tajā ir Emīlijas dzejolis.
Dzejolis?
Ups! Es domāju - kāda anonīma autora dzejolis.
Es nesaprotu.
Emīlij, es viņiem iedevu vienu no taviem dzejoļiem.
Tu… iedevi?
Es teicu, ka tam jābūt anonīmam. Zināju, ka tu tā gribētu.
Bet tavs darbs ir tik spēcīgs.
Un man bija sajūta, ka valstij to vajag.
Vai tu man piedosi?
Klau! Tev vajadzētu mums to nolasīt.
Tas būtu vareni.
-Jā. Emīlijas dzejolis. -Viņa to nedarīs.
-Viņa nekad nelasa skaļi. -Emīlij, nolasi! Tikai šoreiz.
Vai nolasīsi, Ema?
Man tā būtu labākā atvadu dāvana,
ja tava balss skanētu man galvā, kamēr…
esmu tur.
Es to izdarīšu.
Es to izdarīšu jūsu dēļ.
Bet galvenokārt Sū dēļ.
Šais dienās Putni atgriežas -
Nav viņu daudz -
tik viens vai divi -
Lai atskatītos vēlreiz.
Šais dienās atkal debesīm
Tīk Jūnija sensenais viltus -
Zili zeltainie maldi.
Ak, blēdība, kas neviļ Biti,
Man teju aptaustāma šķiet
Un raisa ticību.
Līdz sēklas liecina ko citu -
Un klusi cauri gaisa strāvām
Steidzas lapa bikla.
Vasaras dienu Sakraments!
Pēdējā Komūnija Miglā - Atļauj
bērnam būt klāt -
Šo svēto zīmju kopībā -
Ņemt tavu maizi svētīto
Un nemirstīgo vīnu!
Paldies, ka publicēji manu dzejoli.
Paldies, ka to uzrakstīji.
Zini, šis…
šis te…
ir labāks par jebkuru dzejoli.
Es varu rakstīt vēstules,
Bet šī ir patiesāka -
Samtainākās zilbes -
Plīša teikumi,
Rubīndzīles pilnas,
Lūpa slēpta tev -
Tu varētu būt Kolibri -
Kas grib mani - dzert -
Tulkojusi Aija Apse