A Massachusettsi Jogi Kamara nagyon várja a beszédét.
Háromszor is rákérdeztek, hogy biztosan eljön-e.
Bocsásson meg! A gondolataimat családi ügyek uralják.
Csak nem ahhoz van köze, hogy a családtagjai
nem jelentek meg az ifjú Stearns megemlékezésén?
Sajnos de. A fiam gyalázatosan viselkedik,
a nejem az ágyat nyomja, és még Emily is megorrolt rám.
Ó, Emily! Nos… Vele mindig is volt gond, ha nem csal az emlékezetem.
Kissé elvadult a hölgyemény.
Mondhatjuk így is.
Nos, amit most mondok, Bostonig titokban akartam tartani.
De úgy látom, ráférne magára egy jó hír.
Bökje ki!
Edward Dickinson,
nem csupán a Kamara tagjai előtt mond beszédet ma este.
Akiket igazán érdekel a mondandója,
azok a Massachusettsi Republikánus Párt vezetői,
akik készek önnek felajánlani a kormányzóhelyettesi posztot.
Kormányzóhelyettes?
- Megtisztelő. - De az ám!
Nagy izgalommal várom, hogy ismét politizálni lássam,
és azt is, hogy végre túllépjen szűk látókörű Whig-nézetein.
Edward, gondoljon csak bele! Republikánus lesz!
Végre a történelem jó oldalára állna!
Sajnos ezt nem fogadhatom el.
Edward, maga erre született.
Amherst életének oszlopos alakja,
az állam egyik legharcosabb abolicionista megyéjének fontos alakja.
Megfontolt és hagyománytisztelő, ha a törvényekről van szó.
Papíron megfelelek a posztra, csak éppen a hátam közepére sem kívánom.
Amherstben van a helyem a családomnál, nem Bostonban a republikánusoknál.
Könyörgöm, legalább vegye fontolóra…
A döntésem megmásíthatatlan.
- Jóember! - Álljon meg!
- Ez meg mi? - Kiteszem a hintóból.
Itt? Félúton Boston felé?
Mi lesz a beszédemmel?
- Maga mindig képes csalódást okozni. - Na, kezdődik.
Begyepesedett agyú, földhözragadt, beképzelt, vén Whig-párti.
Képtelen elfogadni, hogy az ország fejlődik.
Nos, ebben az esetben maga nélkül megyünk tovább.
Szóval, kiszállás! De rögvest!
- Edward Dickinson, maga egy gyáva alak! - Micsoda?
Egy puhány!
Egy kisegér!
- Ezt mégis hogy… - Hajts, kocsis!
Conkey!
Igen!
Igen, valóban egy szürke egér vagyok.
És most haza kell mennem az egércsaládomhoz.
A Bú egy Egér
A legrosszabbról tudni nem hagy kétséget -
Vajon miről akar beszélni?
Gőzöm sincs, de sürgősnek tűnt.
Kaptam egy tortát, a dobozán egy kártyával,
melyen ez állt: „Sürgős.”
Ja, én is kaptam egyet.
Itt is van.
Emily! Látni kívántál minket?
Á! Bátyám! Nővérem!
Értetek küldettem. Köszönöm, hogy hívásom nyitott fülekre talált.
Miért beszél ilyen hülyén?
Avégett kérettelek ide benneteket, hogy fontos kérdésben kvaterkázhassunk,
mely mindhármunkat és közös, rokoni jövőnket érinti.
Hívhatjuk rokon-csúcstalálkozónak is.
- Fogom is. - Gőzöm sincs, mi történik éppen.
William Austin Dickinson, közelmúltbeli erőfeszítéseid ellenére,
melyek célja a családodtól való minél alaposabb eltávolodás volt,
a valóság az, hogy jogi szempontból az az eltávolodás lehetetlen.
Ennek következtében, eredendően és megmásíthatatlanul, családunk örök.
- Ezáltal, ebből következően és ergo… - Ergo?
Ergo egyetlen bátyánk vagy. És mint ilyen, apánk egyetlen fiúgyermeke.
Mi a tököm?
Emily, bármi is legyen, amit mondanál, nem tudnál úgy fogalmazni,
mintha nem valami elképesztően unalmas tárgyaláson lennénk?
Oké. Apa kinevezett hagyatéka végrehajtójának,
és mint kiderült, mindent Austinra hagy, beleértve minket is.
Mi az, hogy „beleértve minket is”?
Amint apa meghal, Austin gyámsága alá kerülünk.
Ő kapja a házat, az összes ingóságot, és minket. Mint egy leltári tárgyat.
Izé, azaz ja. Sejtettem.
Ha hajadon vagy, és meghal az apád,
a bátyád felügyelete alá kerülsz.
Csak patriarchátusban élünk, vagy mi a szösz.
Oké. Én viszont nem tűröm tétlenül,
hogy a bátyám vegye kézbe az életem irányítását.
Eszem ágában sincs!
A család tagja sem akarok lenni!
Apa mindannyiunkat megnyomorított.
Eleve van elég bajom a személyes problémáimmal.
- Ha már itt tartunk… - Hadd halljam!
Austin, az utóbbi hónapokban azon voltál,
hogy felhívd a figyelmünket arra, mennyire megnyomorított minket apánk.
Kész vagyok beismerni, hogy igazad volt.
Miben?
Apánk nagy csalódást okozott.
- Igen. - Pontosan a kor társadalmi elvárásainak
megfelelően viselkedett, azoktól jottányit sem tért el soha.
Azaz rohadt nagy seggfej.
Nos, örülök, hogy végre te is belátod.
Igen.
Igazad volt. Én tévedtem. Melléd kellett volna állnom.
Azta!
Oké, kösz.
De tessék, ugyanott vagyunk…
ahol a part szakad, azaz te leszel a családfő,
mi ketten meg tehetetlenek vagyunk.
- Alattvalók. - Én nem így látlak benneteket.
Pont ezért beszélgetünk most.
- Ígérj meg nekünk valamit! - Mit?
Hogy nem engeded, hogy a történelem megismételje önmagát.
Hogy érted?
A múlt, az a múlt. Elmúlt.
És nem tudjuk megváltoztatni.
De ha hajlandók vagyunk szembenézni a múlttal,
akkor talán… talán van esélyünk változtatni a jövőn.
Így arra kérlek, Austin, hogy ígérd meg,
hogy nem olyan ember lesz belőled, mint apánkból…
és mindegy, mit diktálnak a társadalmi konvenciók,
tisztelettel bánsz majd velünk, míg egy fedél alatt élünk,
megadva azt a szabadságot, amit igenis kiérdemeltünk.
Húgaim…
ebben számíthattok rám.
Remek!
Egy feltétellel.
Éspedig?
Vinnie szabaduljon meg a macskáitól!
- Egyetértünk. Rühellem mindet. - Nem!
- Nem vagyok macskás. - Ja, én sem.
Én ugyan el nem zavarom őket a háztól.
Vinnie, heti 36 dollárt költünk tejre és tejszínre. A pénz nem fán terem.
Kérdés: Mi a véleményetek a rókákról?
- Mikről? - Mindegy. Nem tőled függ.
Független nők vagyunk, akiknek megígérted, hogy ezt respektálni fogod.
Később átbeszéljük a részleteket. Kezet rá?
Oké, én is akarom!
Szeretlek, bátyus!
Szeretlek benneteket.
Ó! Rém fura érzés kis ideig nem a szomorúság markában vergődni.
Egy Dickinsonról a másikra jobbítunk a világ dolgain.
’Reggelt, anyám, ki az ágyból, szaporán!
Új nap virradt, ráadásul csodaszép!
Ideje, hogy elhagyja az ágyat!
Hagyjál békén!
Szó sem lehet róla. Azért jöttem, hogy vigasztaljam és felvidítsam,
ha tetszik ez magának, ha nem.
Kérlek, ne zaklass!
Anyám, magára nagyon ráfér pedig.
Több mint egy hete nyomja az ágyat.
Nem hagyhatom, hogy a mélabúba haljon bele, párnák közt.
Ráadásul a házban… iszonyú por van.
Valakinek meg kell ragadnia a seprűt. És maga a seprűkirálynő.
A hízelgéssel nem mész semmire.
Túl nagy a gyászom ahhoz, hogy tovább akarjak élni.
Olyan lyuk tátong a szívemen, amit nem tömhetünk be soha.
Akar beszélni róla?
Én csak Lavinia nővéremmel akarok beszélni. De ő már nincs köztünk.
Tudja, a holtak szelleme néha a családjukkal marad.
És én láttam Lavinia néni szellemét a temetésen.
Egy madár alakjában.
Ugyan már! Lehetetlen. Rühellte a madarakat.
- Valóban? Nem is tudtam. - Senki nem ismerte olyan jól, mint én.
És senki nem szerette annyira. Nagyon hiányzik.
Mi hiányzik leginkább?
Hát, minden.
Tudod, mi jutott eszembe ma?
Az, ahogy a kezét az enyémbe csúsztatta, ha egymás közelében voltunk.
Gyerekkorunk óta csinálta. Ösztönösen.
Mintha azt akarta volna kifejezni, hogy mi két test, de egy lélek vagyunk.
Mondjon még ilyesmit!
A hangja, a közös vicceink,
ahogy megnevettetett.
Félszavakból is megértettük egymást.
Egyszerre volt a részem, és az az ember, aki mindig szerettem volna lenni.
Ezt jelenti az, ha van testvérünk.
Ja. Örülök, hogy nekem is van egy.
Oly szerencsések vagytok Vinnie húgoddal, hogy egy fedél alatt öregedhettek meg!
Bárcsak nekem is megadathatott volna,
ahelyett, hogy kiszakítottak otthonról!
Néha rendesen féltékeny vagyok rátok.
Ó, anyám, nem is tudtam, hogy így érez.
A húgoddal való kapcsolatod nagyon értékes.
Adj hálát minden együtt töltött percért,
mert egy nap már nem lesz ott neked!
Anyám, mikor volt itt legutóbb takarítva?
Nem is tudom. Örökkévalóságnak tűnik. Miért?
Mert én…
Azt hiszem, egeret láttam!
- Egeret? Egér van a házamban? - Bizony. Bizony.
Hol van? Hová tűnt?
Megvan! Ott! Beszaladt egy sarokba!
Vinnie-nek van vagy 500 macskája, de a házban elszaporodnak az egerek?
Lányok, ti nem takarítotok? Iszonyú mocskos lehet a ház.
Hozom a seprűt, és kikergetem.
- Ne! Eszembe jutott valami. - Éspedig?
Nővérem, Lavinia nénéd rühellte a madarakat…
- Igen, ezt említette. - …de imádta az egereket.
Úgy tartotta őket, mint más a macskát.
Sajttal etette őket, és a kedvenc mesehőseiről nevezte el őket.
- Aranyhaj, Hófehérke, meg a többi. - Cuki.
Néha megviccelt, mert tudta, hogy félek tőlük.
- Egyszer az ágyamba is tett egyet. - De durva!
Emily, hát nem érted?
Az az egér Lavinia néni szelleme.
Istenem!
Igaza lehet, anyám!
A nővérem szellemét 1000 közül is felismerném.
Az egérnek pont olyan a kisugárzása.
Elkaptam!
Vinnie néni, te vagy az?
- Ne bántsd! - Eszem ágában sincs.
Anyám, Vinnie néni visszatért!
Itt van, és kész meghallgatni a mondandódat.
Csak tessék!
Nővérem?
Édes Vinnie-m, valóban te vagy?
Beszéljen hozzá! Adja ki magából!
Sajnálom, hogy olyan fiatalon elmentem otthonról.
Sajnálom, hogy nem együtt öregedtünk meg.
Sajnálom, hogy a férjeink és gyermekeink éket vertek közénk.
Folytassa csak! Ez segít, anyám, érzem.
Te voltál a legjobb barátom.
Életem végéig hiányozni fogsz.
És most elengedlek.
Hogy eliszkolt!
Ezeket akartam elmondani a sírjánál,
de nem volt rá lehetőségem.
Most már ő is hallotta.
A szívemen így is lyuk tátong.
De mostantól egy kisegér lakik benne.
Anyám, ez csodaszép.
Még a végén beleírom egy versembe.
Komolyan? Az nagyon boldoggá tenne.
Ideje felöltöznöm, hogy felseperhessem a ház minden centijét, végre!
Hölgyeim és uraim, Mrs. Dickinson visszatért!
Ó, Austin! Remek. Itt vagy hát. Most szervíroztam a teát.
Van itt valaki?
Igen. George Gould. Hozzád jött.
George? És miért a puccos szervírt vetted elő?
Helló, haver!
Búcsúzni jöttem.
George.
Egyenruhában?
Most hoztam el a szabótól.
Pont jó.
Szóval, te…
Te meg mész a frontra?
Igen.
Pár napja kaptam meg a behívómat.
A massachusettsi 21-es ezredhez kerülök.
Ott szolgált Frazar is.
Nyugodjék békében!
Haver!
Ez nagyon durva.
Az Uniónak minden emberre szüksége van.
Minden amhersti férfit besoroznak,
kész csoda, hogy te még nem kaptad meg.
Aham. Hát, izé… Biztos jön az enyém is hamarosan.
Bármelyik pillanatban.
George Gould, nagyon bátor férfi vagy.
Csak teszem a kötelességem.
Harcba hívtak, hát megyek.
Mert hiszek egy jobb országban,
pont úgy, mint John Brown,
vagy Frazar.
Valamit el kell mondanom.
- Mindkettőtöknek. - Mit, Austin?
Tettem valamit, amire nincs bocsánat.
Mi lehet annyira szörnyű?
Fizettem valakinek, hogy a frontra menjen helyettem.
Megkaptam a behívómat, és pár nappal később
elmentem egy kocsmába, berúgtam,
és lefizettem az ír csapost, hogy menjen el a nevemben.
Azon a napon történt, amikor megtudtuk, hogy Frazar elesett.
Képtelen voltam…
Nem tudtam elhagyni.
Kit?
A babát. A fiunkat.
Jó apja akarok lenni.
Nem olyan, mint amilyen nekem jutott.
Nem akarok olyan lenni.
Más apja akarok lenni a fiamnak.
És azt akarom, hogy ő is más legyen.
És ha elmegyek, de nem térek haza,
akkor hogyan taníthatnám?
Hogyan biztosíthatnék olyan jövőt
a Dickinsonoknak, ami más, mint a múltjuk volt?
És miközben egy ír hulla fekszik valahol a harcmezőn,
én itt leszek.
Egy áruló.
Egy nulla.
Austin.
Megértem.
Nem kell vigasztalnod, George.
De komolyan gondolom.
Ami történt, megtörtént.
Ezen már nem lehet változtatni. De ez nem azt jelenti, hogy minden elveszett.
Még jóváteheted.
A társadalom minden szegletében van még tennivaló.
Nem kell háborúba menned, hogy férfi légy.
Jobbá teheted ezt az országot úgy is, ha itt maradsz,
itthon…
és a családoddal törődsz.
Beleadtunk apait-anyait.
Bele hát.
Akadt, aki vágyott rá.
- Mások azt kívánták, hogy megtörténjen. - Igaz.
- És megint mások megtették! - Huhú! Igen!
- Mi tettük meg! - Igen!
Egy hátrányos helyzetből előnyt faragtunk!
- Mert mi győzelemre játszunk! - Igen!
A nagyság evolúciós folyamat.
- Hiszem, hogy tudok repülni. - Hajrá, Michael Jordan!
Én is elhiszem rólad, Michael Jordan.
Én is!
Sőt mi több, láttam is.
Átrepültünk a déli legények felett.
Nem számítottak ránk. Csak a szárnycsapásainkat hallották.
- Henry, ez csodás. - Szálltunk, mint a madarak.
Bezony! Együtt mozogtunk, együtt repültünk.
Harctéri Srácok mindörökké! Mit szóltok?
- Harctéri Srácok, mi? - Azok hát!
- Egy vonuló csapat. - Nem vonulok én sehová.
A vonuló csapat
a V-alakban együtt repülő madarak neve.
A seregélyekre abszolút jellemző, de láttak már vadlibákat is így.
- Igyon egyet, Henry! - Hát itt vannak!
Viszlát, iskolapad!
Emberek! Itt vannak!
- Aztakurva! Állati volt! - Mi a pöcs?
- Nicsak, ki van itt! - Jól van, ezredes?
Igen, csak…
Elég viharos 24 órán vagyok túl.
Amint rádöbbentem, mit tettek, rettegtem, hogy otthagyták a fogukat.
Nem mi haltunk meg, hanem ők.
Sajnálom, uram,
de végül úgy döntöttünk, hogy a kezünkbe vesszük a sorsunkat.
Hangos sikert aratott.
Elképesztő.
Meg kell hagyni, a bázison elég nagy felfordulást okoztak.
Saxton tehetetlenségében csak üvöltözni tudott velem.
Nem akartuk bajba keverni.
Ugyan! Csak emlékeztettek arra, mennyire hiányzik a bajkeverés.
Reformer vagyok, nem konformista.
Őszintén szólva, úgy érzem, mintha nem igazán találnám a helyem,
így egyéves alkotói szabadságra megyek.
Alkotói…
Alkotói szabadságra?
Igen. Sok mindent át kell gondolnom.
És ehhez szükségem van egy kis szabadságra.
Maga a főnök,
míg odavagyok.
Őrmesterré léptetem elő.
Elnézést, én?
- Főnök? - Igen, maga.
Már bizonyított. Nem igaz, emberek?
- Ez igen! - Ki más lenne erre alkalmas?
- Igen. - Henry.
Henry, Henry, Henry, Henry, Henry, Henry!
Ez igen, Mr. Ábécé!
- Igen! - Ezt megbeszéltük.
És merre megy?
Haza, Bostonba. De először Amherstbe.
Amherstbe?
Igen. Találkoznom kell ott valakivel.
Egy költővel, akinek szavai
megnyugvást hoztak ezen vészterhes időkben.
A neve Emily Dickinson.
Mi az, Henry? Mintha szellemet látott volna.
Ismerem Emily Dickinsont.
- Micsoda? - A családja alkalmazásában álltam.
Egy pillanat! Azt akarja mondani,
hogy végig a közelemben volt valaki, aki ismeri?
Aki élvezhette a társaságát?
A zseniét, aki olyan érzelmekről írt, melyek létezéséről sem tudtam?
Sorai még mindig kísértenek.
Ezt hallgassa!
Életem - Töltött Puskaként - állt
Sarokban - Míg egy nap
A Gazda meglátott - azonosított
És Vállára vett
- Oké. Aztakurva! - Valami fehér tyúk írta?
Állat a csaj.
Henry, felelj egy kérdésemre!
Milyen Emily az életben?
Hát, ezt magának kell felfedeznie.
- Teljesen igaza van. - Aha.
Csak egy újabb dolog amellett, hogy induljak.
Higginson, várjon!
Igen?
Ha valóban Amherstbe tart,
van valami, amire megkérném.
Azt kapjátok ki!
Gyönyörű.
Hűha!
Én mondom, most, hogy tudok repülni…
Igen? Na, mesélj!
Soha nem fogok járni.
Emily.
Hozzád jöttem.
Hát, gyere be!
Ó, vendégeid vannak?
Austin áthívott pár embert, hogy elköszönhessenek.
Kitől?
George-tól. Megy a frontra.
Ne már, George is?
Szeretnék elköszönni tőle,
de veled is akarok tölteni egy kis időt kettesben.
Rendben.
Van valami konkrét dolog, amiről beszélnél…
Igen, van,
de szavakkal nem lehet kifejezni.
Emily! Emily, a vendégek!
Kettesben.
Oké? Ma.
„Jer, legyen megint víg éjünk!
Jőjenek bús tiszteim, szegény fiúk!
Pohárt!
Tegyük csúffá az éjfélt újra egyszer!”
A Shakespeare Klubban ragadt rám.
Bulizzunk, plátói barátom!
Le ne vedd a szemed rólam!
Helen!
Gyere be, kicsim!
Kész a vacsora!
Mi a fene?
Betty.
Jó estét!
Mr. Dickinson! Mi történt magával?
Mintha a föld alól került volna elő.
Nos, kutya bajom. Jól vagyok.
Boston felé félúton kihajítottak a hintóból.
Úgy döntöttem, hazasétálok. Jól vagyok.
A kabátja csupa rongy.
Biztos megéhezett.
Megkínálhatom… Egy tál levest elfogad?
Ó, nem, nem. Nagyon kedves. Köszönöm.
Húsgombócleves. Jó sűrű.
Húsgombócot mondott?
Jöjjön csak be!
Van étel bőven. A kabátját is megvarrom.
Így nem mehet haza Mrs. Dickinsonhoz!
Szia, Mama! Tündéreset játszottam az erdőben.
- Nem semmi képzelőereje van. - Mint az én Emilymnek.
Mr. Dickinson csatlakozik hozzánk vacsorára.
- Nem, én… Megyek… - Csitt!
Nem fogok senkit éhesen útjára bocsátani.
Ülhet apa székében.
Hiányzik neki az apja.
Igen. Bizonyára önök is hiányoznak neki.
Apának lenni az egyik legszebb ajándék a világon.
Nos, igen,
új performanszon dolgoztam, melynek témája a gyász.
Mindannyian oly sok gyászt dolgozunk fel!
Elvesztettük szeretteinket, és még valamit.
A régi világot.
Azt, ahogy a dolgok eddig mentek.
Nos, mi ez az új performansz?
Ja, tök izgisen hangzik.
Nos, a helyszín rém fontos.
Az istállóban adom elő, egy haláltusáját vívó birkával.
Csak nem a vén Bessie-vel?
De.
- Ne már! - Vén Bessie-vel szemben ülök le,
a szemébe nézek, és a halálról tanakodom.
Elképzelem a lassan haldokló birkát,
oszladozó testét,
a gödrükből kiforduló szemgolyóit,
melyek Joseph szeméhez hasonló sorsra jutnak,
egyik a másik után.
Pukk! Pukk!
És azon meditálok, hogy egy nap mind porrá leszünk.
A címe Nincs több birka.
Halott expasijaim emlékének ajánlom.
Bárcsak itt lehetnék még, hogy lássam!
Ó! Közönség nem lesz.
Kedvelem a birkákat.
A háború évei mindenkit megváltoztattak, nem?
Ja. Néha úgy érzem, tök más világot örököltünk,
nem azt, amit a szüleink oly’ jól ismertek.
Lehet, nem is baj ez.
A világ kifordult a sarkából, de…
szerintem mi megtalálhatjuk a módját, hogy helyrebillentsük,
még ha időlegesen is.
Szeretnék hinni ebben, George.
Nem tudom, mi lesz az én utam, de meg fogom találni.
És bármikor is gyere haza, én…
Büszke leszel arra, amit elértem.
Nos, akkor muszáj lesz hazajönnöm.
A Remény a saját Házába nem épít
Sem ablakpárkányt
Sem Tetőgerendát - Építmény ez így is
De csak egy Orom -
Nézd a jó oldalát, George!
Bevonultál, így ingyen jár neked egy lapszám a Drumbeatből,
az unionista sereg napilapjából, amit férjemmel együtt
és Abraham Lincoln segítségével adunk ki.
Az elnökével, igen.
Tessék. Pont van nálam egy.
Ó, ebbe írt verset Emily.
Verset?
Hoppácska, „anonymous” írta.
Nem értem.
Emily, odaadtam nekik az egyik versedet.
Nem mondod.
De kikötöttem, hogy név nélkül mehet csak. Tudom, hogy erre háklis vagy.
De a műveid nagyon erőteljesek.
És úgy éreztem, az országnak szüksége van rájuk.
Megbocsátasz?
Felolvashatnád nekünk.
Az csúcs lenne.
- Igen. Emily verse. - Úgysem teszi meg.
- Soha nem olvas hangosan. - Emily, kérlek! Most az egyszer!
Megtennéd?
A legnagyobb búcsúajándék lenne,
hogy halljam a hangod a fejemben, míg…
odakint vagyok.
Megteszem.
Értetek.
De leginkább Sue kedvéért.
Most van a napja a Madarak visszaszállásának -
De csak pár -
Egy, tán kettő -
Néz vissza merengve.
Most van a napja
az ég újrafestésének
Június - bevált agyafúrtsága -
Kék és arany tévedés.
Ó, de a Méhet becsapni nem lehet.
Lehetségességed faja
Hitemet beindítja.
Magok sora tanúskodik -
Mik felcserélt leged lökik
S jön egy félős levél.
Ó, nyári nap Szentsége, te,
Utolsó Áldozás Köde - Engeded
Hogy új gyermek jöjjön
Hogy nyelje szent jeleidet -
Te megszentelt kenyeredet
S halhatatlan borod!
Köszönöm, hogy megjelentetted a versemet.
Köszönöm, hogy megírtad.
Tudod, ez…
ez itt, most…
ez jobb, mint bármiféle vers.
Bárhány levelet is írhatok
Egyik sem ilyen puhán hívogató -
Bársony Szótagok -
Plüssmondatok,
Rubin a mélységben, lecsapolatlanul,
Bújik, Nyel, Tégedet -
Szapora, mint a Kolibri -
És kortyol - belőlem -
A feliratot fordította: Varga Attila