אגודת המשפט של מסצ'וסטס מצפה בכיליון עיניים לנאום שלך.
הם בדקו איתי שלוש פעמים שתגיע.
אני מצטער, אני רק מוטרד קצת בגלל עניינים משפחתיים.
זה לא קשור במקרה לעובדה שאף אחד מבני משפחתך
לא הגיע להלוויה של סטרנס הצעיר, מה?
לצערי, כן. בני מתנהג באופן מביש,
אשתי מרותקת למיטה ועכשיו אפילו אמילי כועסת עליי.
אמילי, טוב… היא תמיד הייתה בעייתית.
ילדה פרועה קצת.
מן הסתם.
התכוונתי לשמור את החלק הזה בסוד עד שנגיע לבוסטון.
אבל אתה נראה כמו אדם שישמח לקבל חדשות טובות.
איזה חדשות טובות?
אדוארד דיקנסון,
אתה לא רק תנאם באגודת המשפט הערב.
האמת היא שאתה תיפגש
עם מנהיגי המפלגה הרפובליקנית של מסצ'וסטס,
שמתכוונים להציע לך מינוי לתפקיד סגן המושל הבא.
סגן המושל?
זה כבוד גדול. -בהחלט.
אני מאושר להחזיר אותך לפוליטיקה
ולהותיר את ימי המפלגה הוויגית המעונבים שלך מאחור.
אדוארד, תחשוב על זה, אתה תהיה רפובליקני.
סוף כל סוף, תהיה בצד הנכון של ההיסטוריה.
לצערי לא אוכל לקבל את ההצעה.
אדוארד, נועדת למשרה הזו.
אתה עמוד תווך של אמהרסט,
שהפכה לאחת הערים המובילות בתמיכה בביטול העבדות במדינה.
ויש לך גישה מדויקת ומסורתית למשפט.
אמנם יש לי את קורות החיים הדרושים, אבל אין לי את התשוקה.
אני צריך להיות באמהרסט עם משפחתי, לא בבוסטון, עם רפובליקנים.
אני מתחנן בפניך לקחת רגע כדי לשקול…
ההחלטה שלי סופית.
בחיי. -עצור את הכרכרה!
מה קורה כאן? -אני מוציא אותך.
כאן? עברנו חצי מהדרך לבוסטון.
מה עם הפגישה באגודת המשפט?
אדוארד, אתה לא מפסיק לאכזב אותי. -אלוהים.
אתה ויג זקן שמפחד משינוי וחושב כמו פעם.
אתה לא מסוגל להשלים עם העובדה שהחיים בארץ הזו מתקדמים.
אז אני מניח שזה אומר שהם ייאלצו להתקדם בלעדיך.
אז צא החוצה. מייד!
אדוארד דיקנסון, אתה פחדן. -מה?
וחלשלוש.
ועכבר!
איך? -עכשיו, עגלון!
קונקי!
כן.
בסדר, אני עכבר.
אבל אני צריך להגיע הביתה למשפחת העכברים הקטנה שלי.
"דיקנסון"
- האבל הוא עכבר -
"לדעת שהעלים הגרועים ביותר כבר לא חוששים…"
מעניין על מה היא רוצה לדבר איתנו.
אני לא יודע, אבל אני מניח שזה דחוף.
קיבלתי קופסה עם פיסת עוגה בפנים
שצורף לה פתק שכתוב בו, "זה דחוף."
כן, גם אני קיבלתי פתק כזה.
הנה היא.
אמילי. רצית להיפגש איתנו?
אחי, אחותי.
כן, זימנתי אתכם. תודה שנעניתם לקריאה.
למה היא מדברת כך?
זימנתי אתכם כי עלינו לדבר על נושא דחוף מאוד,
נושא שקשור לשלושתנו ולעתיד המשותף שלנו כאחים.
אפשר לקרוא לזה "פסגת אחים".
בסדר. -אין לי מושג מה קורה כאן.
ויליאם אוסטין דיקנסון, למרות מאמציך לאחרונה
להתרחק מהמשפחה הזו,
הפרדה כזו לא נוצרה רשמית או חוקית.
על כן, המשפחה, בכל תוקף ועל פי חוק, עודנה שלמה.
על כן, כתוצאה מכך ונובע… -נובע?
נובע מכך שאתה עדיין אחינו ואתה עדיין הבן היחיד של אבא שלנו.
מה נסגר?
אמילי, את מה שאת מנסה להגיד, את יכולה להגיד באופן
שלא נשמע כאילו אנחנו עומדים למשפט על פשע משעמם מאוד?
בסדר. אבא ביקש ממני להיות המוציאה לפועל של הצוואה שלו
ומתברר שהוא נותן הכול לאוסטין. כולל אותנו.
מה זאת אומרת "כולל אותנו"?
כשאבא ימות, אוסטין יהפוך לאפוטרופוס שלנו.
הוא יקבל את הבית, את כל הנכסים ואותנו. אנחנו רק עוד פיסת רכוש.
טוב, כלומר, כן. תיארתי לעצמי.
כשאין לך בעל ואבא שלך מת,
את שייכת לאח שלך.
זו פטריארכיה, אחרי הכול.
בסדר. אני לא מתכוונת לשבת מנגד
ולתת לאחי לשלוט בחיי.
אני לא רוצה לשלוט בחייך.
אני לא רוצה להיות במשפחה הזו בכלל.
אבא דפק את כולנו.
ואני עסוק מספיק בהתמודדות עם הטראומה האישית שלי.
כן, בקשר לזה… -בסדר.
אוסטין, בילית את החודשים האחרונים, בוא נאמר,
בהפניית תשומת הלב שלנו לכל המובנים שבהם אבא שלנו אכזב אותנו.
ואני מוכנה להודות עכשיו שצדקת.
בקשר למה?
אבא שלנו הוא אכזבה איומה.
כן. -הוא התנהג תמיד בדיוק
בהתאם לציפיות ולנורמות החברתיות של ימינו,
כלומר, הוא היה מניאק אמיתי.
כן, אני שמח שאת מבינה את זה עכשיו.
אני מבינה.
צדקת. אני טעיתי. אסור היה לי להעדיף אותו על פניך.
וואו.
בסדר. תודה.
ובכל זאת, הנה אנחנו כאן…
ואתה היורש של כתר ההורות שלו.
ואנחנו כאן, חסרות אונים.
הנתינות שלך. -אני באמת לא רואה אתכן כך.
וזו הסיבה שאנחנו מנהלים את השיחה הזו.
אוסטין, אני צריכה שתבטיח לנו. -שאבטיח מה?
שלא תאפשר להיסטוריה לחזור על עצמה.
מה בדיוק זה אומר?
העבר נשאר בעבר. הוא נגמר.
ואנחנו לא יכולים לשנות אותו.
אבל אם נהיה מוכנים להתמודד עם העבר,
אז אולי… אולי נוכל לעשות משהו באשר לעתיד.
אז אוסטין, האם אתה מוכן להבטיח לנו
שלא תהיה אותו הגבר שאבא שלנו היה…
שלא משנה מה יגידו חוקי החברה,
כל עוד אנחנו חיים יחד, תנהג בנו בכבוד
ותעניק לנו את החופש, כל החופש שמגיע לנו?
אחיותיי…
אתן יכולות לסמוך עליי.
מעולה.
בתנאי אחד.
מה?
ויני צריכה להיפטר מהחתולים שלה.
אני מסכימה. אני שונאת אותם. -לא!
אני פשוט לא חובבת חתולים. -כן, גם אני.
אני לא נפטרת מהחתולים שלי.
ויני, אנחנו מוציאים 36 דולר בשבוע על חלב ושמנת. אנחנו לא יכולים להמשיך כך.
שאלה, מה העמדה שלך לגבי שועלים?
מה? -לא משנה. זו לא החלטה שלך.
אנחנו נשים עצמאיות והרגע הבטחת לכבד את זה תמיד.
נעבור על הפרטים אחר כך? שנלחץ יד?
בסדר, גם אני רוצה.
אני אוהבת אותך, אח גדול.
גם אני אוהב אתכן.
באמת מוזר לא לטבוע באבל לרגע.
משפרת את העולם, בן דיקנסון אחר בן דיקנסון.
בסדר, אימא. קדימה, קומי.
זה יום חדש ויפה. מקסים בחוץ.
והגיע הזמן שתצאי מהמיטה.
עזבי אותי במנוחה.
לא. אני כאן כדי לעודד אותך ולנחם אותך,
גם אם זה לא מוצא חן בעינייך.
אל תנענעי אותי, בבקשה.
אימא, צריך לנענע אותך.
את במיטה כבר יותר משבוע.
אני לא יכולה לתת לך לשכב כאן ולמות מעצב.
וחוץ מזה, הבית… הבית מלא אבק.
אנחנו צריכים שתחזרי למטאטא. את מלכת המטאטאים.
חנופה לא תעזור לך.
אני פשוט אבלה מדי כדי להמשיך לחיות.
יש בלבי חור שלא יתמלא לעולם.
אפשר לדבר על זה?
היחידה שאני רוצה לדבר איתה היא אחותי לוויניה, והיא נפטרה.
את יודעת, גם כשאנשים מתים, הרוח שלהם נשארת איתנו.
אני אומרת לך שראיתי את הרוח של הדודה לוויניה בהלוויה שלה,
בצורת ציפור.
בחייך, זה בלתי אפשרי. היא שנאה ציפורים.
באמת? לא ידעתי. -איש לא הכיר את אחותי כמוני.
איש לא אהב אותה כמוני. אני מתגעגעת אליה מאוד.
ספרי לי למה את מתגעגעת.
הכול.
את יודעת על מה חשבתי היום?
על איך שנהגה להחליק את ידה לתוך ידי בכל פעם שעמדנו זו לצד זו.
היא עשתה זאת מאז שהיינו ילדות. בלי לחשוב.
כאילו שהיינו אמורות להיות מחוברות.
תמשיכי. מה עוד?
צליל הקול שלה, הבדיחות המשותפות שלנו,
האופן שבו היא הצחיקה אותי.
תמיד דיברנו את אותה השפה, היינו שתי טיפות מים.
היא הייתה גם חלק ממני וגם מי שרציתי להיות.
ככה זה כשיש אחות, כנראה.
כן. אני שמחה שיש לי אחות.
לוויניה ואת בנות מזל שאתן מתבגרות יחד תחת אותה קורת גג.
הלוואי שהייתי חווה את זה,
במקום לעזוב את הבית בגיל צעיר כל כך.
אם להגיד את האמת, לפעמים אני מקנאה בכן.
אימא, לא ידעתי שאת מרגישה כך.
הקשר שלך עם אחותך הוא הקשר היקר ביותר.
תהיי אסירת תודה על כל רגע משותף,
כי יום יבוא והיא כבר לא תהיה כאן.
אימא, מתי בפעם האחרונה ניקית את החדר?
אני לא יודעת. אני מרגישה שלפני נצח. למה?
כי אני…
כי אני חושבת שראיתי הרגע… עכבר!
עכבר? יש עכבר בחדר שלי? -כן. כן.
איפה הוא? לאן הוא הלך?
הא! ראיתי אותו. הוא שם. הוא רץ לפינה.
איך ייתכן שלוויני יש 500 חתולים ועדיין יש כאן עכברים?
לא ניקיתן בכלל? הבית בטח מטונף.
אביא מטאטא. ארדוף אחריו.
לא, הרגע חשבתי משהו. -על מה?
אחותי, דודתך לוויניה, היא שנאה ציפורים…
כן, אמרת לי. -אבל אהבה עכברים.
היא גידלה אותם כחיות מחמד.
היא נהגה לתת להם גבינה ולקרוא להם על שם דמויות אהובות מאגדות.
רפונזל, עוץ-לי גוץ-לי, שלגיה. -חמוד.
ומדי פעם היא מתחה אותי כי ידעה שאני מפחדת מעכברים.
פעם היא הכניסה עכבר למיטה שלי. -חצופה.
אמילי, את לא מבינה?
אני מאמינה שהעכבר הזה הוא הרוח של דודה לוויניה.
אלוהים אדירים.
אימא, אני חושבת שאת צודקת.
תמיד אזהה את הרוח של אחותי.
העכבר הזה משדר את אותה אנרגיה בדיוק.
תפסתי אותה.
דודה ויני, זו את?
אל תפגעי בה. -לא אפגע בה.
אימא, דודה ויני כאן איתנו.
היא באה להקשיב לכל מה שאת צריכה להגיד לה.
דברי.
אחותי?
ויני המתוקה, זו באמת את?
דברי איתה, אימא. תוציאי את זה.
אני מצטערת שעזבתי את הבית בגיל צעיר כל כך.
אני מצטערת שלא זכינו להתבגר יחד.
אני מצטערת שהעובדה שהיו לי בעל וילדים הרחיקה בינינו.
תמשיכי. אימא, זה עוזר. אני מרגישה את זה.
היית החברה הכי טובה שלי.
ואתגעגע אלייך בכל יום עד סוף חיי.
ועכשיו אשחרר אותך.
היא בורחת.
אלה הדברים שרציתי להגיד בהלוויה שלה,
אבל לא זכיתי לכך.
היא שמעה אותך אומרת אותם עכשיו.
בלב שלי יש עדיין חור.
אבל עכשיו יש עכבר קטן שגר בחור הזה.
אימא, זה פשוט מקסים.
אני חושבת שאולי אכניס את זה לשיר.
באמת? זה ישמח אותי מאוד.
בסדר. הגיע הזמן להתלבש ולנקות כל סנטימטר בבית הזה.
גבירותיי ורבותיי, גברת דיקנסון חזרה!
אוסטין. טוב, אתה כאן. בדיוק הבאתי תה.
יש כאן מישהו?
כן. ג'ורג' גולד. הוא בא לבקר אותך.
ג'ורג'. למה את משתמשת בערכת התה היוקרתית בשביל ג'ורג'?
היי, חבר.
באתי להיפרד.
ג'ורג'.
מדים.
הרגע לקחתי אותם מהתופרת.
הם מתאימים לי.
אז אתה…
אתה יוצא למלחמה?
כן.
קיבלתי צו גיוס לפני כמה ימים.
אצטרף לגדוד ה-21 של מסצ'וסטס.
זה הגדוד שפרייזר היה בו.
ינוח על משכבו בשלום.
חבר,
אני לא מאמין.
האיחוד זקוק לכולם.
כל הגברים באמהרסט מגויסים. מגיעים צווים בכל יום.
אני מופתע שעוד לא קיבלת צו.
כן, טוב… אני בטוח ששלי יגיע בקרוב.
בקרוב מאוד.
ג'ורג' גולד, אתה אמיץ מאוד.
אני רק ממלא את חובתי.
זומנתי להילחם ואלחם
כי אני מאמין בארץ טובה יותר,
בדיוק כמו ג'ון בראון,
בדיוק כמו פרייזר.
אני צריך להגיד לך משהו.
לשניכם. -אוסטין. מה העניין?
עשיתי משהו שאני לא חושב שתוכלו לסלוח לי עליו.
מה כבר יכול להיות חמור כל כך?
שילמתי למישהו שיצא למלחמה במקומי.
קיבלתי צו גיוס, וכמה ימים מאוחר יותר,
הלכתי לבר, השתכרתי,
ושילמתי למוזג האירי כדי שילך במקומי.
בהמשך אותו היום גילינו שפרייזר נהרג.
אני פשוט…
לא יכולתי לעזוב אותו.
לעזוב את מי?
את התינוק. הבן שלנו.
אני רוצה להיות אב טוב.
אני לא רוצה להיות אב כמו שהיה לי.
אני לא רוצה להיות גבר כזה.
אני רוצה להיות שונה.
ואני רוצה שגם הבן שלנו יהיה שונה.
ואם אסתלק ואעזוב אותו ולא אחזור לעולם,
איך אלמד אותו?
איך אוודא
שהעתיד של משפחת דיקנסון יהיה שונה מהעבר?
ועכשיו יהיה איזה אירי מת בשדה כלשהו,
ואני אהיה כאן.
בוגד.
ופחדן.
אוסטין.
אני מבין.
אתה לא צריך להגיד את זה, ג'ורג'.
אבל אני מתכוון לזה.
עשית מה שעשית.
ואי אפשר לבטל את זה, אבל זה לא אומר שהכול אבוד.
אתה עוד יכול לפצות על זה.
יש עבודה לעשות בכל תחום חברתי.
אתה לא צריך לצאת למלחמה כדי להיות גבר.
אולי תמצא דרכים להפוך את המדינה הזו לטובה יותר מכאן.
מהבית.
בזמן שתטפל במשפחה שלך.
נתנו הכול.
בהחלט.
יש כאלה שרוצים שזה יקרה.
יש כאלה שמייחלים שזה יקרה. -כן.
ויש כאלה שגורמים לזה לקרות. -נכון!
אנחנו עשינו את זה. -כן!
אנחנו הפכנו מצב שלילי לחיובי.
אנחנו משחקים כדי לנצח! -כן!
גדולה היא תהליך אבולוציוני.
אני מאמין שאני יכול לעוף. -קדימה, מייקל ג'ורדן.
גם אני מאמין שאתה יכול לעוף, מייקל ג'ורדן.
גם אני.
האמת היא שהרגע ראיתי את זה קורה.
עפנו מעל הדרומיים האלה.
הם לא ראו אותנו מגיעים בכלל. הם רק שמעו את צליל הכנפיים שלנו.
הנרי, זה היה מקסים. -היינו כמו ציפורים.
ועוד איך, אחי. זזנו יחד, עפנו יחד.
נערי שדה הקרב לנצח!
נערי שדה הקרב. -אתם שומעים אותי?
להק. -מה?
להק.
כך נקראת להקת ציפורים שעפה בתיאום.
זרזירים הם הדוגמה הקלאסית, אבל גם אווזים נוטים לעשות את זה.
הנרי, שתה כוסית. -היי! הנה אתם!
אנחנו כבר לא בשיעור.
כולם! הנה אתם!
אלוהים אדירים! זה היה אדיר. -מה נסגר?
תראו מי כאן. -אתה בסדר, אל"ם?
כן, אני פשוט…
אלה היו 24 שעות מלאות רגש.
ברגע שהבנתי מה עשיתם, חששתי שכולכם מתים.
לא, אנחנו לא מתים. הם מתים.
אני מצטער, אדוני.
אבל בסופו של דבר, החלטנו ליצור עתיד משל עצמנו.
אני רואה. וזכיתם בניצחון גדול.
זה יוצא מגדר הרגיל.
אבל אני חייב לציין שעוררתם מהומה גדולה בבסיס.
סקסטון לא יודע מה לעשות מלבד לצעוק עליי.
לא התכוונו לסבך אותך.
בבקשה. הזכרתם לי כמה התגעגעתי לבעייתיות שלי.
אני משקם, לא קונפורמיסט.
למען האמת, אני מרגיש… שאיבדתי את דרכי במידת מה,
וזו הסיבה שאצא לשנת שבתון.
שבת?
שנת שבתון?
כן, עליי להרהר בדברים רבים.
אצא לחופש קטן כדי לעשות זאת.
בזמן שלא אהיה כאן,
אתה תהיה המפקד.
החלטתי להפוך אותך לסמל.
סליחה,
אני? המפקד? -כן, אתה.
הוכחת את עצמך בהחלט. נכון, חברים?
היי! -מי מתאים יותר?
כן. -הנרי.
הנרי, הנרי, הנרי!
קדימה, אלפבית!
היי! -העניין סגור.
ולאן אתה תלך?
הביתה, לבוסטון. אבל קודם לכן, לאמהרסט.
אמהרסט?
כן. יש מישהי שם שאני פשוט חייב לפגוש.
משוררת שמילותיה העניקו לי
המון נחמה ובהירות במהלך החודשים המרים האלה.
שמה אמילי דיקנסון.
הנרי, מה קרה? נראה שראית רוח רפאים.
אני מכיר את אמילי דיקנסון.
מה? -פעם עבדתי אצל המשפחה שלה.
רגע. אתה אומר לי שכל הזמן הזה,
הייתי עם אדם שבאמת מכיר אותה?
אדם ששהה במחיצתה?
הגאונה הזו שביטאה רגשות שלא ידעתי שיש לי בכלל?
המשפטים שלה עוד רודפים אותי.
תשמעו את זה.
"חיי עמדו, אקדח טעון,
בפינות, עד אותו היום,
בעליי נפטר, אלמוני,
וסחף אותי איתו…"
איזה קטע. -בחורה לבנה כתבה את זה?
היא נותנת בראש.
הנרי, באמת, אתה חייב להגיד לי.
איזה מין אדם היא?
תשמע, כדאי שתגלה בעצמך.
אתה צודק בהחלט. -כן.
זו סיבה נוספת שאעזוב מייד.
היגינסון, חכה.
כן?
אם אתה נוסע לאמהרסט,
אני צריך שתעשה למעני משהו.
תראו את זה.
מקסים.
וואו.
תשמעו, עכשיו כשלמדתי לעוף…
כן? קדימה, דבר.
לא אחזור ללכת.
אמילי.
באתי לבקר אותך.
תיכנסי.
יש לך אורחים.
אוסטין הזמין כמה אנשים כדי להיפרד.
להיפרד ממי?
ג'ורג'. הוא יוצא למלחמה.
לא גם ג'ורג'.
אז אני רוצה להיפרד ממנו,
אבל אני רוצה לבלות איתך לבד הלילה.
בסדר.
יש משהו מסוים שאת רוצה לדבר עליו או…
יש,
אבל אי אפשר להגיד את זה במילים.
אמילי. אמילי, האורחים.
רק שתינו.
בסדר? הלילה.
"קדימה, בואו נחווה עוד ערב פרוע אחד.
קראו לי, מפקדיי העצובים,
נמלא שוב את קערותינו,
בואו נלעג לפעמון של חצות."
זה ממועדון שייקספיר.
בוא נחגוג, חברי האפלטוני.
תראו אותי.
הלן!
תיכנסי, מותק.
הארוחה חמה.
מה נסגר?
בטי.
ערב טוב.
מר דיקנסון, מה קרה לך?
נראה שחיית במחתרת.
אני בסדר. אני בסדר. אני…
נזרקתי מכרכרה באמצע הדרך לבוסטון.
אז החלטתי ללכת הביתה, אבל אני בסדר.
המעיל שלך קרוע,
אתה ודאי גווע ברעב.
תרצה… תרצה קערת מרק?
לא. את נחמדה מדי.
זה מרק כדורי בשר. מחמם לב.
מרק כדורי בשר?
למה שלא תיכנס?
יש די והותר אוכל. אתפור לך את המעיל.
אתה לא יכול לחזור אל גברת דיקנסון כשאתה נראה כך.
היי, אימא. שיחקתי בפיות ביער.
יש לה דמיון פורה. -בדיוק כמו אמילי שלי.
מר דיקנסון יאכל איתנו מרק.
לא, אני לא… -שקט בבקשה.
לא אוכל לתת לגבר לרעוב.
הוא יכול לשבת בכיסא של אבא.
היא מתגעגעת לאבא שלה.
ואני בטוח שהוא מתגעגע אלייך.
אבהות היא אחת המתנות הנפלאות בעולם.
אז כן.
עבדתי על מופע חדש, על אבל.
כולנו מתמודדים עם המון אבל.
איבדנו אהובים ועוד יותר מזה.
איבדנו את העולם הישן.
איבדנו את האופן שבו דברים נהגו לעבוד.
אז מה היצירה החדשה?
כן, זה נשמע מדהים.
טוב, היא במקום מסוים.
אני עושה את זה באסם עם הכבשה הגוססת.
לא בסי הזקנה?
כן.
לא. -אני יושבת מול בסי הזקנה…
ובוהה בעיניים שלה ואני חושבת על מוות.
אני מדמיינת את הכבשה מתה לאט,
את הגוף מתפרק בהדרגה,
את עיניה יוצאות מחוריהן
בדיוק כפי שהעיניים של ג'וזף בטח יצאו מחוריהן,
בזו אחר זו.
אני מהרהרת במציאות הבסיסית שיום אחד, כולנו נהיה עפר.
זה נקרא "לא עוד כבשה".
זה מוקדש לזכרם של כל האקסים שלי שמתו.
חבל שלא אהיה כאן כדי לראות את זה.
אין קהל.
אני אוהב כבשים.
שנות המלחמה האלה שינו את כולנו, מה?
כן. לפעמים אני מרגיש שירשנו עולם שונה לגמרי
מזה שהורינו הכירו.
אולי זה דבר טוב.
העולם דפוק, אבל…
אני חושב שאנחנו יכולים למצוא דרכים לשפר אותו,
אפילו קצת.
אני רוצה להאמין בזה, ג'ורג',
ואני עוד לא יודע מה הדרך שלי, אבל אני אמצא אותה.
וכשתחזור הביתה,
אתה תהיה גאה במה שעשיתי.
אם כך, אני מקווה שאחזור.
"באופן שבו תקווה בונה את ביתה
אין מפתן,
אין קורות גג, אין מבנה מפואר,
יש רק צריח…"
תראה את חצי הכוס המלאה, ג'ורג'.
עכשיו, כשהתגייסת, תקבל גיליון של "דראמביט" בחינם.
העיתון הצבאי של האיחוד שבעלי ואני מוציאים לאור
בעזרת אברהם לינקולן בכבודו ובעצמו.
הנשיא.
בבקשה. במקרה יש לי כאן עותק.
ובגיליון הזה יש שיר של אמילי.
שיר?
אופס, כלומר, של משורר אנונימי.
אני לא מבינה.
אמילי, נתתי להם אחד מהשירים שלך.
מה עשית?
אמרתי שזה חייב להיות אנונימי. ידעתי שזה מה שתעדיפי.
אבל העבודה שלך חזקה כל כך.
ופשוט הרגשתי שהמדינה זקוקה לזה.
האם תסלחי לי?
היי, תקריאי לנו אותו.
זה יהיה אדיר.
כן. שיר מאת אמילי. -היא לא תסכים.
היא אף פעם לא מקריאה. -אמילי, תעשי את זה, רק הפעם.
בבקשה, אם.
זו תהיה מתנת הפרידה הנפלאה ביותר,
שקולך יהדהד בראשי כשאהיה…
שם.
בסדר.
אעשה זאת למען כולכם.
אבל בעיקר למען סו.
"אלה הימים שהציפורים חוזרות,
מעטות מאוד,
ציפור או שתיים,
כדי להציץ לאחור.
אלה הימים
שהשמיים חוזרים
אל התחכמויות יוני הישנות,
טעות כחולה ומוזהבת
של תרמית שלא עובדת על הדבורה.
כמעט כפי שסבירותך
מעוררת את אמונתי.
עד ששורות של אבקנים נחשפות במערומיהן
וברוך, דרך האוויר המשתנה
ממהר לו עלה מפוחד.
הו, פולחן ימי הקיץ,
הו, טקס אחרון באובך, הרשה
לילד להצטרף,
להשתתף בסימניך הקדושים,
לטעום את לחמך הקדוש
ואת יינך האלמותי."
תודה ששלחת את השיר שלי.
תודה שכתבת אותו.
תשמעי, זה…
הדבר הזה בדיוק…
טוב יותר מכל שיר.
"כל המכתבים שאני יכולה לכתוב
אינם יפים כמו זה,
הברות של קטיפה,
משפטים של פלוסין,
מעמקי אודם שטרם רוקנו,
חבויה, שפה, שלך,
משחקת כאילו הייתה קוליברי,
ופשוט לוגמת אותי."
תרגום: אסף ראביד