Massachusetts Advokatforening glæder sig til Deres tale.
Jeg måtte bekræfte tre gange.
Undskyld, jeg er lidt optaget af et familieanliggende.
Var det mon derfor, de ikke mødte op til mindehøjtideligheden for unge Stearns?
Desværre, ja. Min søn opfører sig modbydeligt,
min hustru er sengeliggende, og nu er selv Emily vred på mig.
Emily. Hun har altid været lidt af en mundfuld.
-Lidt af en vildbasse. -Det har hun vel.
Nå, jeg ville først have sagt det, når vi kom til Boston.
Men De ligner en, der trænger til en god nyhed.
-Hvad er det? -Edward Dickinson,
De skal ikke kun holde tale for Advokatforeningen i aften.
De vil blive budt velkommen af lederne af Massachusetts' Republikanske Parti,
som planlægger at udnævne Dem til deres næste viceguvernør.
Viceguvernør?
-Sikke en ære. -Bestemt.
Jeg får Dem ind i politik igen, så De kan lægge whig-tiden bag Dem.
Tænk over det. De bliver republikaner.
Endelig kommer De på den rigtige side af historien.
-Jeg kan desværre ikke sige ja. -Edward, De er skabt til den stilling.
De er en bærende kraft i Amherst, en af statens mest abolitionistiske byer.
Og De har en moderat og traditionel tilgang til juraen.
Jeg har måske kvalifikationerne, men jeg har ikke lyst.
Jeg skal være i Amherst hos min familie, ikke i Boston hos republikanerne.
Jeg vil bede Dem overveje...
Min beslutning er truffet.
-Jøsses! -Stands vognen!
-Hvad sker der? -Jeg sætter Dem af.
Her? Vi er jo halvvejs i Boston. Hvad så med Advokatforeningen?
-Edward, De skuffer mig konstant. -Gudfader.
De er en bagstræberisk, fastlåst, gammeldags whig.
De kan ikke acceptere, at livet her i landet går videre.
Det betyder vel, at det må gå videre uden Dem.
Så ud af min vogn. Nu!
-Edward Dickinson, De er en kujon! -Hvad?
Og en svækling.
Og en mus!
-Hvad? -Kør!
Conkey!
Ja.
Godt, så er jeg en mus.
Men jeg skal hjem til min musefamilie.
Sorgen er en mus
At vide det værste gør ingen frygt mere.
-Hvad mon hun vil tale med os om? -Ingen anelse, men det haster åbenbart.
Jeg fik en æske med et stykke kage og beskeden "Det haster".
Ja, det fik jeg også.
Der er hun.
Emily? Du ville tale med os?
Bror. Søster.
Ja, jeg hidkaldte jer. Tak, fordi I agtede på mit ønske.
Hvorfor taler hun sådan?
Vi har en meget vigtig sag at drøfte.
Noget, som angår os alle tre og vores fælles fremtid som søskende.
Vi kan kalde det et søskende-topmøde.
-Javel. -Hvad foregår der?
William Austin Dickinson, trods indsatsen for at skabe afstand til din familie,
er ingen sådan separation skabt, hverken officielt eller juridisk.
Derfor forbliver familien for indeværende intakt.
-Således, følgelig, ergo... -Ergo?
Ergo er du stadig vores bror. Og du er stadig vores fars eneste søn.
Hvad pokker?
Emily, kan du ikke sige det, så det ikke lyder som en meget kedelig retssag?
Jo. Far har bedt mig stå for hans testamente,
og det viser sig, at han giver alt til Austin, også os.
-Også os? -Når far dør, bliver Austin vores værge.
Han får huset, alle værdier og os. Vi er bare et stykke ejendom.
Jeg mener... Ja, det tænkte jeg nok.
Når man er ugift, og ens far dør, tilhører man sin bror.
Det er jo et patriarkat.
Okay, men jeg nægter at lade min bror kontrollere mit liv.
Det vil jeg heller ikke. Jeg vil ikke være en del af familien.
Far har ødelagt os alle tre. Jeg har rigeligt i mine egne traumer.
Ja, angående det.
Austin, du har brugt de seneste måneder på
at henlede vores opmærksomhed på, hvor meget far har svigtet os.
Og jeg er klar til at indrømme, at du havde ret.
I hvad?
Vores far har været en kolossal skuffelse. Han har altid opført sig præcis
efter tidens sociale normer og har dermed været et dumt svin.
-Det glæder mig, at du kan se det nu. -Det kan jeg.
Du havde ret. Jeg tog fejl. Jeg skulle aldrig have valgt ham.
Nå da.
Okay. Tak.
Men her står vi.
Og du er stadig arvtager til hans patrimoniale trone.
-Og vi to er magtesløse. Dine undersåtter. -Sådan opfatter jeg jer ikke.
Derfor har vi denne samtale.
-Austin, du skal love os noget. -Love hvad?
At historien ikke gentager sig.
Hvad mener du helt nøjagtig?
Fortid er fortid. Den er væk. Og vi kan ikke ændre den.
Men hvis vi ser fortiden i øjnene,
kan vi måske gøre noget ved fremtiden.
Så, Austin, vil du love os,
at du ikke bliver som vores far?
At uanset hvad samfundets love siger, vil du altid behandle os med respekt
og give os al den frihed, vi fortjener?
Søstre.
-I kan regne med mig. -Godt!
-På én betingelse. -Hvad?
Vinnies katte skal væk.
-Ja, jeg hader de katte. -Nej!
-Jeg er ikke kattemenneske. -Mine katte skal ikke væk.
Vi bruger 36 dollar om ugen på mælk og fløde. Vi har ikke råd.
Spørgsmål: Hvad mener du om ræve?
-Hvad? -Pyt. Det er ikke op til dig.
Du lovede at respektere vores selvstændighed.
Vi ordner detaljerne senere. Håndslag?
Også mig.
-Jeg elsker dig. -Jeg elsker jer.
Meget mærkeligt ikke at drukne i sorg et øjeblik.
Vi gør verden til et bedre sted én Dickinson ad gangen.
Mor, så står vi op.
Det er en helt ny dag. Skønt vejr. Og nu skal du ud af sengen.
Lad mig være.
Nej. Jeg kommer for at muntre dig op og trøste dig, om du vil eller ej.
-Du skal ikke skubbe til mig. -Mor, du trænger til et skub.
Du har ligget i sengen i over en uge. Jeg kan ikke lade dig dø af tungsind.
Og huset... Huset er støvet.
Du skal op og svinge kosten. Du er kostedronningen.
Smiger virker ikke.
Jeg er for tynget af sorg til at leve. Hullet i mit hjerte bliver aldrig fyldt.
Kan vi tale om det?
Jeg vil kun tale med min søster Lavinia, og hun er væk.
Selv når folk dør, kan deres ånd blive hos os.
Jeg så tante Lavinias ånd til hendes begravelse i form af en fugl.
Det er umuligt. Hun hadede fugle.
-Gjorde hun? Det vidste jeg ikke. -Ingen kendte min søster som mig.
Ingen elskede hende som mig. Jeg savner hende.
-Fortæl, hvad du savner. -Alting.
Jeg tænkte lige på, hvordan hun altid tog mig i hånden, når vi stod sammen.
Lige siden vi var børn. Uden at tænke over det.
Som om vi burde hænge sammen.
Fortsæt. Hvad mere?
Lyden af hendes stemme. Vittighederne. Hun fik mig til at grine.
Vi talte altid samme sprog. Vi var to alen ud af ét stykke.
Hun var både en del af mig og den, jeg gerne ville være.
-Sådan er en søster vel. -Ja. Jeg er glad for, at jeg har en.
Du og Lavinia er så heldige, at I bliver gamle under samme tag.
Gid jeg havde oplevet det i stedet for at rejse hjemmefra så ung.
Nogle gange misunder jeg jer to.
Det vidste jeg ikke, mor.
Dit forhold til din søster er meget dyrebart.
Glæd dig over hvert et øjeblik, I har, for en dag er hun der ikke mere.
Hvornår har du sidst gjort rent?
Det ved jeg ikke. Det er en evighed siden. Hvorfor?
Fordi jeg...
Jeg tror, jeg så en mus!
-Er der en mus herinde? -Ja.
Hvor blev den af?
Jeg så den. Den løb over i hjørnet.
Vinnie har 500 katte, og alligevel har vi mus?
-Gør I ikke rent? Huset må være beskidt. -Jeg henter en kost.
-Nej. Jeg får en tanke. -Om hvad?
Min søster, tante Lavinia, hadede fugle...
-Det sagde du. -...men hun elskede mus. Som kæledyr.
Hun gav dem ost og opkaldte dem efter figurer i eventyr.
-Rapunzel, Rumleskaft, Snehvide. -Sødt.
Hun lavede numre med mig, fordi jeg var bange for mus.
-Hun lagde en i min seng. -Groft.
Kan du ikke se det? Den mus må være tante Lavinias genfærd.
Du godeste.
-Du har ret. -Jeg kan kende min søsters genfærd.
Den mus har hendes energi.
Jeg fik hende. Tante Vinnie, er det dig?
-Pas på. -Jeg gør hende ikke noget.
Tante Vinnie er her. Hun vil lytte til alt det, du gerne vil fortælle hende.
Værsgo.
Søster?
Søde Vinnie, er det dig?
Tal til hende, mor. Ud med det.
Undskyld, jeg rejste hjemmefra så ung.
Undskyld, vi ikke kunne blive gamle sammen.
Undskyld, at mand og børn holdt os adskilt.
Fortsæt, mor. Det hjælper.
Du var min allerbedste veninde.
Jeg vil savne dig hver dag resten af mit liv.
Og nu slipper jeg dig fri.
Der løber hun.
Jeg ville have sagt det til begravelsen, men det nåede jeg ikke.
-Hun hørte det nu. -Der er stadig hul i mit hjerte.
-Men nu bor der en lille mus i hullet. -Hvor er det smukt.
-Det vil jeg bruge i et digt. -Vil du? Det ville gøre mig meget glad.
Nå! Nu skal jeg i tøjet og have fejet hele huset.
Mine damer og herrer, fru Dickinson er tilbage!
Austin, det var godt. Jeg har lige sat te frem.
-Er her nogen? -Ja. George Gould. Han vil tale med dig.
George? Hvorfor bruger du det fine stel til George?
Hejsa.
-Jeg kom for at sige farvel. -George. I uniform?
Direkte fra skrædderen.
-Den passer perfekt. -Så du skal...
-Du skal i krig? -Ja, jeg skal.
Brevet kom for et par dage siden.
Jeg er blevet optaget i Massachusetts 21. Samme regiment som Frazar.
Må han hvile i fred.
-Gamle ven. Jeg nægter at tro det. -Unionen har brug for mænd.
Alle mænd i Amherst bliver indkaldt. Der kommer breve hver dag.
-Utroligt, du ikke har fået et. -Ja, men... mit kommer sikkert snart.
Inden længe.
-George Gould, du er meget tapper. -Jeg gør kun min pligt.
Jeg er blevet kaldt i kamp, og jeg vil kæmpe for et bedre land.
Ligesom John Brown.
Ligesom Frazar.
-Jeg må fortælle dig noget. Jer begge to. -Austin, hvad er det?
Jeg har gjort noget, som jeg ikke tror, I nogensinde kan tilgive.
Hvad kan være så slemt?
Jeg betalte en for at gå i krig for mig.
Min indkaldelse kom, og nogle dage senere
gik jeg på værtshus og drak mig fuld.
Og så betalte jeg den irske bartender for at tage min plads.
Samme dag fik vi at vide, at Frazar var død.
Jeg...
-Jeg kunne ikke forlade ham. -Forlade hvem?
Barnet. Vores søn.
Jeg vil være en god far.
Ikke en far, som jeg selv havde, Sådan vil jeg ikke være.
Jeg vil være anderledes. Og vores søn skal være anderledes.
Hvis jeg tager af sted og forlader ham og aldrig kommer tilbage,
hvordan skal han så lære det? Hvordan sikrer jeg mig,
at Dickinson-familiens fremtid bliver anderledes?
Nu ligger der nok en død irer på en slagmark et sted,
og her sidder jeg.
En forræder. En kujon.
Austin.
-Jeg forstår det godt. -Det behøver du ikke sige, George.
Jeg mener det.
Du gjorde, hvad du gjorde. Det kan du ikke ændre, men derfor er alt ikke tabt.
Du kan nå at rette op på det.
Der er opgaver, der skal løses overalt i samfundet.
Du behøver ikke gå i krig for at være en mand.
Du finder måske en måde at gøre landet bedre, hvis du bliver her.
Hjemme... hvor du kan tage dig af din familie.
-Vi gav den hele armen. -Ja, vi gjorde.
Nogle vil gerne have, det sker. Andre ønsker, at det sker.
-Og nogle får det til at ske. -Nemlig!
-Vi fik det til at ske. -Ja!
Vi vendte en negativ situation til en positiv situation.
-Vi spiller for at vinde! -Storhed er en udvikling.
Jeg tror, jeg kan flyve.
-Det tror jeg også, Michael Jordan. -Også mig.
For jeg har lige set det ske. Vi fløj hen over de sydstatsdrenge.
De så slet ikke, vi kom. De hørte kun lyden af vores vinger.
-Smukt, Henry. -Vi var som fugle.
Ja, for fanden. Vi bevægede os sammen. Vi fløj sammen.
-Soldaterkammerater for evigt! -Skål.
-Sort sol. -Sort hvad?
Sort sol. Det kalder man en fugleflok, der flyver synkront.
Stære er et klassisk eksempel, men gæs gør det også.
Henry, tag en slurk.
Vi er ikke i skole.
Der er I jo!
-Hold kæft, det var fedt! -Se nu der.
-Alt i orden, oberst? -Ja, jeg er bare...
Det har været et sindsoprivende døgn.
Da jeg hørte det, frygtede jeg, I var døde.
Nej. Vi er ikke døde. De er døde.
Jeg beklager, men vi besluttede at skabe vores egen fremtid.
Det kan jeg se. Sikke en sejr, I har vundet.
Det er helt utroligt.
Men der er ballade hjemme på basen. Saxton går bare og råber ad mig.
-Det var ikke meningen. -Jo da! Jeg savner at lave ballade.
Jeg er til reformer, ikke konformitet.
Helt ærlig, så føler jeg, at... At jeg har mistet overblikket.
Og derfor tager jeg et sabbatår.
-Sabba-hvad? -Et sabbatår?
Ja, jeg har meget at gruble og reflektere over.
Så nu tager jeg fri og gør det.
Mens jeg er væk, overtager du. Jeg udnævner dig til sergent.
Undskyld, mig? Skal jeg overtage?
Du har bevist, at du kan. Synes I ikke? Hvem kan være bedre?
Henry, Henry, Henry!
Sådan, Alfabet!
Så er det afgjort.
-Hvor skal du hen? -Hjem. Boston. Men først Amherst.
-Amherst? -Ja, der bor en, jeg er nødt til at møde.
En digter, hvis ord har givet mig trøst og klarhed disse bitre måneder.
Emily Dickinson.
-Henry? Har du set et spøgelse? -Jeg kender Emily Dickinson.
-Hvad? -Jeg arbejdede for hendes familie.
Vent. Vil det sige, at jeg omgås en, der kender hende?
En, som har mødt hende?
Dette geni, som indfanger følelser, jeg slet ikke vidste, jeg ejede?
Hendes linjer hjemsøger mig. Hør det her.
Mit liv havde stået - et ladt gevær - i krogen - til en dag
hvor ejeren kom - genkendte mig - og bar mig med sig bort.
-Hvor vildt! -Har en hvid pige skrevet det?
Pissegodt.
Henry, fortæl mig alt. Hvordan er hun?
Ved du hvad? Det synes jeg, du selv skal opleve.
Du har helt ret. Jeg må hellere komme af sted straks.
-Higginson, vent. -Ja?
Hvis du skal til Amherst, skal du gøre noget for mig.
Der man man bare se.
Smukt. Wow.
Nu hvor jeg har lært at flyve...
Ja, sig frem?
...vil jeg aldrig mere gå.
-Emily. -Jeg må tale med dig.
Kom ind.
I har gæster.
Austin har inviteret nogle folk for at sige farvel.
Farvel til hvem?
-George. Han skal i krig. -Ikke også George.
Så vil jeg sige farvel til ham... men jeg vil se dig alene i aften.
Okay.
Er der noget særligt, du gerne vil tale om, eller...
Ja. Men det kan ikke siges med ord.
Emily! Gæsterne.
Os to.
Okay? I aften.
"Kom, lad os feste rigt endnu engang.
Lad mine triste generaler komme.
Så fylder vi pokalerne igen og spotter midnatsklokken."
Fra Shakespeare-klubben.
Lad os feste, min platoniske ven.
Se mig!
Helen! Kom så ind, skat.
Maden er varm.
Hvad i alverden?
Betty! Godaften.
Hr. Dickinson, hvad er der sket? Er De gået under jorden?
Jeg har det fint. Jeg...
Jeg blev smidt af en vogn halvvejs i Boston, så jeg gik hjem. Alt er fint.
Deres jakke er revet. De må være hundesulten.
-Har De lyst til en skål suppe? -Nej, det er alt for venligt af Dem.
Kødbollesuppe. Meget fyldig.
-Kødbollesuppe? -Kom nu med indenfor.
Der er rigeligt. Jeg kan sy Deres jakke.
De kan ikke gå hjem til fru Dickinson i den.
Hej, mor. Jeg legede skov-alfer.
-Hun har en livlig fantasi. -Ligesom min Emily.
Hr. Dickinson spiser suppe med os.
-Nej, jeg... -Hold så op.
-Jeg kan ikke lade en mand sulte. -Han kan sidde på fars stol.
-Hun savner sin far. -Han savner nok også dig.
At være far er en af de største gaver i verden.
Så ja, jeg har arbejdet på et nyt performanceværk om sorg.
Vi bearbejder alle sammen en masse sorg.
Vi har mistet vores elskede og mere end det.
Vi har mistet en gammel verden. Livet, som det var før.
-Hvad er det for et nyt værk? -Ja, det lyder vildt fedt.
Det foregår et bestemt sted.
Jeg laver det ude i stalden med et døende får.
-Ikke Gamle Bessie? -Jo.
-Nej. -Jeg sidder over for Gamle Bessie...
...og stirrer hende ind i øjnene og tænker på døden.
Jeg forestiller mig, at fåret langsomt dør,
og at kroppen langsomt går i forrådnelse.
Hendes øjne springer ud af hulerne, ligesom Josephs øjne må have gjort.
Et ad gangen.
Bang! Bang.
Jeg mediterer over det faktum, at vi alle bliver til jord en dag.
Det hedder Får ej mere. Dedikeret til mindet om mine døde ekskærester.
Gid jeg kunne nå at se det.
-Det er uden publikum. -Jeg elsker får.
Krigsårene har virkelig forandret os.
Ja, det føles, som om vi arver en helt anden verden end vores forældres.
-Det er måske godt nok. -Verden er noget rod, men...
Jeg tror på, at vi kan gøre den bedre. Bare en lille smule.
Jeg vil gerne tro på dig.
Jeg ved ikke, hvad jeg kan gøre, men jeg finder ud af det.
Og når du kommer hjem igen, bliver du stolt af, hvad jeg har gjort.
Nå, så håber jeg, jeg kommer hjem.
Som håbet bygger sit hus ikke med karme -
Heller ikke spær - har bygværket men kun tinder.
Se på fordelene.
Nu hvor du er soldat, får du et gratis nummer af Drumbeat.
Unions-avisen, min mand og jeg udgiver med hjælp fra selveste Abraham Lincoln.
Præsidenten.
Se, jeg har tilfældigvis et ekstra eksemplar lige her.
Og Emily har et digt i.
-Et digt? -Ups, jeg mener, Anonym har et i.
Det forstår jeg ikke.
Emily, jeg gav dem et af dine digte.
Gjorde du... det?
Jeg bad om, at det blev anonymt, som du foretrækker.
Men dine digte er så stærke.
Jeg følte, at landet havde brug for det.
Kan du tilgive mig?
Her, du skal da læse det for os.
Ja, genialt.
-Ja. Et digt af Emily. -Hun gør det ikke.
-Hun læser aldrig højt. -Gør det, Emily.
Vil du, Em? Det ville være den bedste afskedsgave.
At have din stemme i hovedet...
...derude.
Jeg gør det.
For jer alle sammen.
Men mest for Sue.
Disse dage kommer fuglene tilbage -
meget få - en fugl eller to -
Og kaster blikket bagud.
Disse dage genoptager himlen
Sit gamle sofisteri fra juni -
En blå og gylden fejl.
Åh bedrag, som ikke snyder bien.
Næsten kan din oprigtighed foranledige min tro.
Til ranker af frø bærer vidne
og blødt gennem den forandrede luft haster et frygtsomt blad.
Åh, sommerdagenes salvelse, åh, disens sidste nadver - lad
et barn være med.
Tage del i dine hellige emblemer -
Tage dit indviede brød
og din udødelige vin!
Tak, fordi du fik trykt mit digt.
Tak, fordi du skrev det.
Det her...
Det, vi har her...
Det er bedre end noget digt.
Alle breve, jeg kan skrive,
Er ikke smukke som dette -
Stavelser af fløjl -
sætninger af plys,
rubinrøde dybder, udrænede.
Gemte læben til dig -
Leg, du var en kolibri -
Og drak af - mig.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve