Právnická komora státu Massachusetts dychtivě očekává tvou řeč.
Třikrát ověřovali, že přijdeš.
Omlouvám se. Jsem jen trochu zaměstnaný rodinnými záležitostmi.
Jistě to nesouvisí s tím, proč nikdo z tvé rodiny nebyl přítomen
na pohřbu mladého Stearnse, že ne?
Bohužel ano. Můj syn se chová děsně,
má žena ulehla do postele a teď je na mě naštvaná dokonce i Emily.
Emily. No… To bylo vždycky pěkné kvítko.
Poněkud svéhlavé dítko.
Zřejmě ano.
Tedy, tohle jsem chtěl udržet v tajnosti, než dojedeme do Bostonu.
Ale řekl bych, že zrovna ty uvítáš dobré zprávy.
O co jde?
Edwarde Dickinsone,
dnes večer nebudeš pouze přednášet proslov v právnické komoře.
Ve skutečnosti budeš uvítán
vůdci Massachusettské republikánské strany,
kteří ti hodlají nabídnout nominaci na příštího místoguvernéra.
Místoguvernéra?
- To je pocta. - To vskutku je.
Je mi potěšením tě uvést zpět do politiky
a tvé zkostnatělé whigovské dny uvrhnout do zapomnění.
Edwarde, jen na to pomysli. Ty budeš republikán.
- Konečně budeš na správné straně dějin. - Obávám se, že to nemohu přijmout.
Edwarde, jsi pro tuhle pozici jako stvořený.
Jsi pilíř Amherstu,
jenž je teď jednou z nejvíce proabolicionistických obcí v celém státě.
A ty máš uvážlivý a tradiční přístup k právu.
Snad mám potřebné renomé, ne však chuť.
Potřebuji být v Amherstu se svou rodinou, ne v Bostonu s republikány.
Prosím, ještě si promysli…
Mé rozhodnutí je konečné.
- Ježíš. - Zastavte vůz!
- Co to má být? - Pouštím tě ven.
Tady? Jsme v půli cesty do Bostonu.
A co setkání v právnické komoře?
- Edwarde, nepřestáváš mě zklamávat. - Prokrista.
Jsi zpátečnický, zkostnatělý, staromódní starý whig.
Prostě nedokážeš přijmout, že se život téhle země vyvíjí.
Zřejmě se tedy bude muset dál vyvíjet bez tebe.
Takže vystup. Hned!
- Edwarde Dickinsone, ty jsi zbabělec. - Cože?
A padavka.
A myška!
- Jak… - Teď, kočí.
Conkey.
Ano.
Tak fajn, jsem myška.
Ale musím domů za svou myší rodinkou.
Dickinsonová
Žal je myška
Když peklo znáš, již strach si na tě nepřijde.
- Říkám si, o čem s námi asi chce mluvit. - Nevím. Ale asi to je naléhavé.
Dostal jsem v krabici kus koláče a pod ním kartičku: „Tohle je naléhavé.“
Jo, tu jsem dostala taky.
Tamhle je.
Emily. Chtěla jsi nás vidět?
Bratře. Sestro.
Ano, povolala jsem vás. Děkuji, že jste dbali toho předvolání.
Proč mluví takhle?
Povolala jsem vás, protože musíme probrat naléhavou záležitost.
Něco, co se týká nás tří a naší společné budoucnosti jakožto sourozenců.
Říkejte tomu sourozenecká schůze, můžete-li.
- Já ano. - Já nemám ponětí, co se děje.
Williame Austine Dickinsone, přes tvou nedávnou snahu
vytvořit propast mezi sebou a touto rodinou
zůstává faktem, že žádná taková propast nebyla oficiálně ani právně vytvořena.
Rodina tudíž platně a bezodkladně zůstává netknutá.
- Pročež tedy a ergo… - Ergo?
Ergo jsi stále naším bratrem. A jsi stále jediným synem našeho otce.
Co proboha?
Emily, ať chceš říct cokoli, můžeš to říct jinak,
než jako když jsme souzeni za nějaký nudný zločin?
Fajn. Táta mě vybral za vykonavatelku jeho závěti
a ukázalo se, že dává všechno Austinovi. Včetně nás.
Jak „včetně nás“?
Když táta umře, stane se Austin naším poručníkem.
Dostane dům, všechen majetek a nás. Jsme jen další věc.
No teda, jo. S tím počítám.
Když nemáš manžela a tvůj otec umře, patříš svému bratrovi.
Přece jenom máme patriarchát.
Tak jo. No ale já nemůžu jen sedět
a nechat si řídit život bratrem.
Nechci ti řídit život. Nechci ani být součást téhle rodiny.
Táta nás všechny rozhodil. A já mám plné ruce práce s řešením vlastního traumatu.
- Ano. Co se toho týče. - Dobře.
Austine, poslední měsíce jsi strávil, řekněme,
poukazováním na to, v čem všem nás náš otec zklamal.
A já jsem teď ochotná uznat, žes měl pravdu.
V čem?
Náš otec je nesmírným zklamáním.
- Ano. - Chová se přesně a za všech okolností
podle současných společenských očekávání a norem,
jinými slovy, je to fakt kretén.
Ano. No, jsem rád, že už to vidíš.
Vidím.
Měl jsi pravdu. Já se mýlila. Neměla jsem zvolit jeho místo tebe.
Ty jo.
Dobře. Děkuju.
A přece jsme tady.
S tebou jako dalším v pořadí na tenhle patrimoniální trůn.
A my dvě bezmocné.
- Tvé poddané. - Tak vás vážně nevnímám.
A proto ten rozhovor vedeme.
- Austine, musíš nám dát slib. - Jaký slib?
Že nedovolíš, aby se historie opakovala.
Co přesně máš na mysli?
Minulost je minulost. Je pryč. A nemůžeme udělat nic, abychom ji změnili.
Když ale budeme ochotni postavit se minulosti,
možná… možná dokážeme něco udělat s budoucností.
Tak, Austine, slíbíš nám,
že nebudeš typ muže, jakým byl náš otec,
že bez ohledu na společenské zákony,
dokud budeme žít spolu, budeš nás respektovat
a dáš nám svobodu, všechnu svobodu, jakou si zasloužíme?
Sestry…
…spolehněte se na mě.
Výborně.
- Pod jednou podmínkou. - Co?
Vinnie se zbaví koček.
- Souhlasím. Nesnáším je. - Ne!
- Prostě nejsem na kočky. - Ani já.
Já se koček nezbavím, vy dva.
Vinnie, týdně utrácíme 36 $ týdně za mléko a smetanu. To je moc.
Otázka: Jaký máš názor na lišky?
- Cože? - To nic. O tom nerozhoduješ.
Jsme nezávislé ženy a slíbil jsi nám respekt.
Detaily probereme později? Ruku na to?
Tak jo, já chci.
- Mám tě ráda, brácho. - Mám vás rád.
Je vážně zvláštní na chvíli se neutápět v zármutku.
Činím svět lepším s jedním Dickinsonem po druhém.
Tak jo, mami. Vstávat a cvičit.
Máme tu nový den. Je nádherný.
- A je načase, abys vylezla z postele. - Nech mě být.
Ne. Přišla jsem tě rozveselit a povzbudit,
ať se ti to líbí nebo ne.
Prosím, netlač na mě.
Mami, musím na tebe tlačit.
Jsi v posteli už víc jak týden.
Nenechám tě tu jen ležet a zemřít žalem.
A navíc dům… na dům sedá prach.
Chybí tu tvá ženská ruka. Jsi královna hospodyněk.
Pochlebování nezabere. Mám v sobě tolik zármutku, že zkrátka nemohu dál žít.
V srdci mám díru, kterou nic nezaplní.
Nepromluvíme si?
Jediný, s kým chci mluvit, je má sestra Lavinia. A ta je mrtvá.
Víš, i když lidi umřou, jejich duch s námi zůstane.
Říkám ti, že jsem viděla ducha tety Lavinie na jejím pohřbu v podobě ptáčka.
Nech toho. To je nemožné. Ptáky nesnášela.
- Opravdu? To jsem nevěděla. - Nikdo mou sestru neznal tak jako já.
Nikdo ji nemiloval tak jako já. Strašně mi chybí.
Pověz mi, co ti chybí.
No, všechno.
Víš, o čem jsem dnes přemýšlela?
Jak mě chytila za ruku, kdykoli jsme byly vedle sebe.
Dělala to už od našeho dětství. Bezmyšlenkovitě.
Jako bychom prostě měly být spojené.
Pokračuj. Co ještě?
Tón jejího hlasu, vtipy, co jsme si říkaly,
to, jak mě dokázala rozesmát.
Vždy jsem mluvily stejným jazykem. Byly jsme ze stejného těsta.
Byla součástí mě a osobnosti, jakou jsem chtěla být.
- To prostě asi obnáší mít sestru. - Jo. Jsem ráda, že já ji mám.
Máte s Lavinií velké štěstí, že stárnete spolu pod jednou střechou.
Kéž bych tohle byla zažila,
místo abych odešla z domova tak mladá.
Namouduši vám dvěma občas závidím.
Mami, já nevěděla, že se tak cítíš.
Tvůj vztah se sestrou je ten nejvzácnější.
Buď vděčná za každý společný okamžik,
protože jednoho dne už tu nebude.
Mami, kdys tu naposledy uklízela?
Já ani nevím. Přijde mi to jako věčnost. Proč?
Protože…
Asi jsem právě viděla myš!
- Myš? V mé ložnici je myš? - Ano. Ano.
Kde je? Kam šla?
Teď byla tamhle. Zaběhla do rohu
Jak to, že Vinnie má 500 koček a stejně máme myši?
To jste vůbec neuklízely? Dům musí být špinavý.
Vezmu koště. Vyženu ji.
- Ne. Právě mě něco napadlo. - Co?
Má sestra, tvá teta Lavinia, nesnášela ptáky…
- Ano, tos říkala. - …ale zbožňovala myši.
Mívala je jako mazlíčky.
Krmila je sýrem a dávala jim jména po oblíbených pohádkových postavách.
- Locika, Rampelník, Sněhurka. - Rozkošné.
Někdy mi dělala naschvály. Věděla, že se myší bojím.
- Jednu mi dala do postele. - Drsný.
Emily, nechápeš?
Ta myš je podle mě duch tety Lavinie.
Propáníčka.
- Mami, asi máš pravdu. - Ducha sestry poznám kdekoli.
Z té myši ji přesně cítím.
Mám ji.
Teto Vinnie, jsi to ty?
- Neubliž jí. - Neublížím.
Teta Vinnie je tu s námi.
Vyslechne cokoli, co jí potřebuješ říct.
Do toho.
Sestro?
Milá Vinnie, jsi to vážně ty?
Mluv na ni, mami. Vypovídej se.
Mrzí mě, že jsem odešla z domova tak mladá.
Mrzí mě, že jsme spolu nemohly zestárnout.
Že nás rozdělilo to, že jsem měla manžela a děti.
Pokračuj. Mami, cítím, že to pomáhá.
Bylas nejlepší přítelkyně, co jsem měla.
A budeš mi chybět každý den po celý zbytek života.
A teď tě nechám jít.
A je pryč.
Přesně tohle jsem chtěla říct na jejím pohřbu, ale nedošlo na to.
Slyšela to od tebe teď.
V srdci mám pořád díru.
Ale teď v ní žije jedna myška.
Mami, to je nádherné.
Myslím, že to použiju v básni.
Opravdu? To by mi udělalo ohromnou radost.
Fajn. Je čas se obléct a vysmýčit dům skrz naskrz.
Dámy a pánové, paní Dickinsonová je zpět!
Austine. Fajn, že tu jsi. Právě jsem přinesla čaj.
Někdo tu je?
Ano. George Gould. Přišel tě navštívit.
George. Proč vytahujeme ten nóbl čajový servis zrovna pro George?
Ahoj kámo.
Přišel jsem se rozloučit.
Georgi.
Uniforma.
Teď jsem ji vyzvedl u krejčího.
Padne jak ulitá.
Tak ty…
Tak ty jdeš do války?
Ano, jdu. Před pár dny mi přišel povolávací rozkaz.
Přidám se k 21. massachusettskému pluku.
V tom stejném byl i Frazar.
Ať je mu země lehká.
Kámo.
Nemůžu tomu uvěřit.
Unie potřebuje všechny dostupné muže.
Povolávají každého muže v Amherstu. Rozkazy přicházejí každý den.
Divím se, že tys ho nedostal.
Ano. Určitě mi přijde brzy.
Každým dnem.
- Georgi Goulde, jsi moc odvážný. - Jen plním svou povinnost.
Byl jsem povolán do boje a budu bojovat.
Protože věřím v lepší vlast
stejně jako John Brown,
jako Frazar.
Něco ti musím říct.
- Vám oběma. - Austine. O co jde?
Udělal jsem něco, co mi asi ani jeden nedokážete odpustit.
Co může být tak hrozné?
Zaplatil jsem někomu, aby šel místo mě.
Přišel mi povolávací rozkaz a za pár dnů
jsem šel do baru, opil se
a zaplatil irskému barmanovi, aby narukoval místo mě.
V ten den jsme se pak dozvěděli, že zabili Frazara.
Já prostě…
Já ho nemohl opustit.
Opustit koho?
Miminko. Našeho syna.
Chci být dobrým otcem.
Ne takovým, jakého jsem měl já.
Nechci být takový typ muže.
Chci být jiný.
A chci, aby byl jiný i náš syn.
A jestli odejdu a opustím ho a už se nevrátím,
jak ho to mám naučit?
Jak zajistím, aby budoucnost Dickinsonů byla jiná než minulost?
Teď bude nějaký mrtvý Ir někde na bitevním poli
a já budu tady.
Zrádce.
A zbabělec.
Austine.
Já to chápu.
- To říkat nemusíš, Georgi. - Já to ale myslím vážně.
Udělal jsi, cos udělal.
A už se to nedá vrátit, to ale neznamená, že je všechno ztraceno.
Pořád to můžeš odčinit.
Práci je třeba odvádět ve všech koutech společnosti.
Nemusíš jít do války, abys byl muž.
Můžeš přijít na to, jak tuhle zem zlepšit, když zůstaneš tady,
doma…
…a budeš se starat o rodinu.
Potili jsme tam krev.
To teda jo.
Někdo chce, aby se to provedlo.
- Další si to přejou. - Jo.
- A někdo to provede. - Přesně tak.
- My to provedli. - Ano!
Zvrátili jsme negativní situaci v pozitivní situaci.
- Hrajeme, abychom vítězili! - Jo!
Velikost je evoluční proces.
- Umím létat. - Jo, Jordane.
Taky věřím, že umíš létat, Michaele Jordane.
Já taky.
Já to vlastně zrovna viděl.
Ty jižany jsme přelítli.
Vůbec nás neviděli přilétat. Jen slyšeli zvuk našich křídel.
- Henry, krása. - Byli jsme jak ptáci.
Na to vem jed, kámo. Táhli jsme společně. Letěli jsme společně.
Mizerové z vojny navždy! Rozumíš?
- Mizerové z vojny. - Rozumíte?
- Hejnování. - Hejno co?
Hejnování.
To se říká o hejnu ptáků, co letí synchronicky.
Typickým příkladem jsou špačci, ale dělají to i husy.
- Henry, napij se. - Hej! Tady jste!
Už nejsme ve třídě.
Lidi! Tady jste!
- Ty vole! To byla bomba. - Co to je?
- Ty jo. - Dobrý?
Ano, jen…
Bylo to emotivních 24 hodin.
Jak mi došlo, co jste udělali, bál jsem se, že jste mrtví.
Ne. Nejsme mrtví. Oni jsou mrtví.
Omlouvám se, pane,
ale nakonec jsme se rozhodli vytvořit si vlastní budoucnost.
To vidím. A jakého vítězství jste dosáhli.
Je to úžasné.
I když na základně je z toho pozdvižení.
Saxton na mě akorát řve.
To jsme nechtěli.
Ale. Připomněl jste mi, jak mi chybí být potížista.
Jsem reformátor, ne konformátor.
Upřímně řečeno, mám vlastně pocit, že jsem tak trochu ztratil směr,
a proto si vezmu sabatikl.
„Sababa“?
Sabatikl?
Ano, mám hodně co rozmýšlet, nad čím přemítat.
A na to si vezmu na nějakou dobu volno.
Až budu pryč,
budete velet vy.
- Rozhodl jsem se z vás udělat četaře. - Promiňte.
- Já? Velet? - Ano, vy.
Osvědčil jste se. Nemyslíte, chlapi?
- Hej! - Kdo by byl lepší?
- Jo. - Henry.
Henry, Henry, Henry.
Do toho, písmáku!
- Hej! - Je rozhodnuto.
A kam půjdete vy?
Domů, do Bostonu. Ale nejdřív do Amherstu.
Do Amherstu?
Ano. Žije tam někdo, s kým se prostě musím setkat.
Básnířka, jejíž slova mi přinesla útěchu a jasnozřivost v těch trpkých měsících.
Emily Dickinsonová.
Henry, co je? Jako byste uviděl ducha?
Emily Dickinsonovou znám.
- Cože? - Pracoval jsem pro její rodinu.
Počkat. Chcete říct, že celou tu dobu
trávím čas s někým, kdo ji zná?
Kdo skutečně byl v její blízkosti?
Tohohle génia, jenž… jenž zachytil pocity, které jsem ani nevěděl, že mám?
Její verše se mi stále honí hlavou.
Poslouchejte.
Můj život nehnul se, zbraň nabitá,
schovaná v koutě až do dne,
kdy přišel pán, vše rozpoznal
a odtud odnes mne.
- Ty jo, sakra. - To napsala nějaká bílá holka?
Ta to tam sází.
Henry, musíte mi to říct.
Jaká je?
Víte, to byste vážně měl odhalit sám.
- Máte naprostou pravdu. - Jo.
O důvod víc odjet ihned.
Higginsone, počkejte.
Jo?
Jestli jedete do Amherstu,
něco bych od vás potřeboval.
Ty jo, koukej na to.
Nádhera.
Ty jo.
Řeknu vám, teď když jsem se naučil lítat…
Jo? No tak povídej.
Už nikdy nebudu chodit.
Emily.
Přišla jsem za tebou.
Pojď dál.
Vy máte hosty.
Austin pozval pár lidí, aby se rozloučili.
Rozloučili s kým?
S Georgem. Jde do války.
Snad ne i George.
Hele, pak se chci rozloučit s ním,
ale dnes večer chci být s tebou.
Tak dobře.
Chceš mluvit o něčem konkrétním, nebo…
Chci,
ale nejde to vyjádřit slovy.
Emily. Emily, hosti.
My dvě.
Jo? Dnes večer.
„A nyní jednou zas veselou noc.
Svolejte všecky truchlé setníky.
Naplňte číše, ještě jedenkrát se vysmějme půlnoční hodině.“
To je z Shakespearovského klubu.
Pojďme slavit, můj platonický příteli.
Sleduj mě.
Helen!
Pojď dovnitř, zlato.
Večeře je teplá.
Co u všech svatejch?
Betty.
Dobrý večer.
Pane Dickinsone, co se vám stalo? Vypadáte, jako byste žil pod zemí.
Ne, jsem v pořádku. Fajn.
Byl jsem vyhozen z vozu na půli cesty do Bostonu.
- Tak jdu domů pěšky, ale nic mi není. - Kabát máte potrhaný.
Musíte umírat hlady.
Nechtěl… Nechtěl byste misku polévky?
- Ne, ne. Jste moc hodná. - Je to knedlíčková polévka. Moc vydatná.
Knedlíčková polévka?
Jen pojďte dál.
Jídla mám spoustu. Kabát vám zašiju.
Takhle k paní Dickinsonové nemůžete.
Ahoj mami. Hrála jsem si v lese na pohádky.
- Má pořádnou představivost. - Přesně jako moje Emily.
Pan Dickinson si s námi dá polévku.
- Ne, to… - Bez řečí.
- Nemohu nechat muže odejít hladového. - Může sedět na tátově židli.
- Stýská se jí po otci. - Ano. Jistě se stýská i jemu.
Být otcem je jeden z největších darů na světě.
Takže jo.
Pracuji na novém vystoupení o zármutku.
Všichni zpracováváme tolik zármutku, chápete?
Ztratili jsme milované osoby. A víc než to.
Ztratili jsme starý svět.
Přišli jsme o to, jak to bývalo.
Tak jaké je to nové vystoupení?
Jo, zní to úžasně.
No, váže se ke konkrétnímu místu.
Provádím ho ve stodole s umírající ovcí.
Snad ne stará Bessie?
Ano.
- Ne. - Sedím naproti staré Bessie…
…a upřeně jí hledím do očí a přemýšlím o smrti.
Představuji si, jak ovce pomalu umírá,
její tělo se pomalu rozkládá,
oční bulvy jí vyskakují z důlků,
jako musely vyskočit Josephovy bulvy,
jedna po druhé.
Bum! Bum.
Medituji o základní skutečnosti, že jednou po nás všech zbude jen prach.
Jmenuje se to Už ani bé.
Věnováno památce všech mých mrtvých exmilenců.
- Kéž bych zůstal dýl, abych to viděl. - Není tam žádné publikum.
Já ovce miluju.
Ty válečné roky nás všechny vážně změnily, že ano?
To jo. Občas mi přijde, že jsme zdědili úplně jiný svět, než znali naši rodiče.
Možná je to dobře.
Svět je vzhůru nohama, ale…
Všichni můžeme najít cesty, jak ho učinit lepším,
byť třeba jen o trošku.
Chci tomu věřit, Georgi.
A zatím nevím, jaká cesta bude ta moje, ale najdu ji.
A až se jednou vrátíš domů, tak…
Budeš pyšnej na to, co jsem udělal.
No tak to doufám, že se vrátím.
Když naděje si staví dům,
nač párala by se s parapetem,
ani krokev tu neční k nebesům,
leč vížka jen.
Hledej pozitiva, Georgi.
Když jsi teď odvedený, dostaneš zdarma výtisk Drumbeatu,
unionistického oběžníku, který s manželem vydáváme
s pomocí samotného Abrahama Lincolna.
Prezidenta.
Náhodou tu zrovna mám výtisk navíc. Tady.
Jo a v tomhle má Emily báseň.
Báseň?
Jejda, chci říct, že ji tam má anonym.
Tomu nerozumím.
Emily, dala jsem jim jednu z tvých básní.
Tys… vážně?
Řekla jsem, ať je to anonymní. Vím, že bys to tak chtěla.
Ale tvé dílo je tak působivé.
A já zkrátka měla pocit, že ho vlast potřebuje.
Odpustíš mi?
Na. Měla bys nám ji přečíst.
No to by bylo ohromné.
- Ano. Báseň od Emily. - Neudělá to.
- Nikdy nečte nahlas. - Emily, přečti ji. Protentokrát.
Mohla bys, Em?
Nejlepší dárek na rozloučenou,
ať mi v hlavě zní tvůj hlas, až budu… tam daleko.
Udělám to.
Udělám to pro vás všechny.
Ale hlavně pro Sue.
V ty dny zas ptáci přijdou zpět,
jen jeden, dva,
se podívat,
než zmizí naposled.
V ty dny zas
nebe obnoví
svůj starý klam, klam červnový,
tu modrozlatou lest.
Ó lži, jež včelu nezmýlíš,
tvou skutečností na chvíli
je člověk téměř jist.
Než klíčky žit ji vyvrátí
a jiným vzduchem k souvrati
pospíší plachý list.
Ó svátosti těch letních dní,
ó přijímání poslední,
dej děcku přistoupit.
Tvůj svatý symbol prožívat,
tvůj posvěcený chléb si brát,
tvé věčné víno pít!
Děkuju, žes uveřejnila mou báseň.
Děkuju, žes ji napsala.
Víš, tohle…
…tohle teď a tady…
…to je lepší než jakákoli báseň.
Všechny dopisy, jež píši…
…této hloubky nedosáhnou.
Slabiky ze sametu…
…věty z plyše…
…sytost rubínů, bezedná.
Skryl se, zašeptal, pro tebe.
Jak kolibřík si hrál…
…a usrkl jen – mě.
Překlad: J. Sailer Básně: J. Šlédr, J. Hauková