Адвокатското общество на Масачузетс очаква с нетърпение речта ти.
Три пъти потвърдих, че ще идеш.
Съжалявам. Мислите ми са заети със семейни въпроси.
Нали това няма нищо общо с отсъствието на семейството ти
на службата за младия Стърнс?
За съжаление, има. Синът ми се държи ужасно,
жена ми не става от леглото, а сега и Емили ми е сърдита.
Емили. Тя винаги е била малко буйна.
Малко е непокорна.
Сигурно е така.
Мислех да запазя едно нещо в тайна, докато не стигнем в Бостън.
Но може би имаш нужда от хубава новина.
Каква е тя?
Едуард Дикинсън,
тази вечер ти не само ще изнесеш реч пред Адвокатското общество.
Всъщност ще се срещнеш
с водачите на Масачузетската републиканска партия,
които смятат да те номинират за заместник-губернатор.
За зам.-губернатор ли?
Това е голяма чест. - Да, наистина.
Радвам се отново да те върна в политиката
и периодът ти на тесногръд либерал да остане зад гърба ти.
Едуард, само помисли. Ти ще бъдеш републиканец.
Най-сетне ще заемеш правилната страна.
За жалост, не мога да приема.
Едуард, ти си създаден за този пост.
Ти си виден човек в Амхърст,
градът с най-твърдата подкрепа на аболиционизма в целия щат.
Също така имаш премерен и традиционен подход към правото.
Може да имам нужните качества, но нямам желание.
Трябва да бъда в Амхърст при близките ми, а не в Бостън при републиканците.
Моля те да помислиш малко...
Решението ми е окончателно.
За бога. - Спри каретата!
Какво правиш? - Свалям те.
Тук? На половината път до Бостън сме.
А срещата с адвокатите?
Едуард, постоянно ме разочароваш. - О, боже.
Ти си старомоден, закостенял, тесногръд стар либерал.
Просто не можеш да приемеш, че страната ни се развива.
В такъв случай предполагам, че ще се развива без теб.
Хайде, слизай. Веднага!
Едуард Дикинсън, ти си страхливец. - Какво?
И си мекушав.
Ти си страхлива мишка!
Как така? - Тръгвай, кочияш!
Конки.
Да.
Добре, може би съм мишка.
Но трябва да се върна при мишето си семейство.
Дикинсън
Тъгата е като мишка
Узнаеш ли най-лошото, страхът изчезва...
За какво ли иска да говорим?
Не знам, но сигурно е спешно.
Получих кутия с парче торта,
а отдолу - картичка с надпис: "Спешно".
Да, аз също.
Ето я.
Емили. Искала си да ни видиш?
Братко, сестро.
Да, повиках ви. Благодаря, че откликнахте на призива ми.
Защо говори така?
Повиках ви, защото трябва да обсъдим нещо неотложно,
нещо, което касае трима ни и нашето бъдеще като брат и сестри.
Да го наречем "роднинска сбирка".
Добре. - Нямам представа какво става.
Уилям Остин Дикинсън, макар че наскоро положи усилия
да се отчуждиш от семейството ни,
факт е, че това отчуждаване не е официално или правно потвърдено.
Следователно семейството остава цяло и това влиза в сила незабавно.
В резултат, от това следва и ерго... - Ерго?
Ерго, ти все още си наш брат. И все още си единственият син на баща ни.
Какво става?
Емили, би ли изразила мисълта си с думи,
които не звучат, сякаш ни съдят за скучна простъпка?
Добре. Татко ме избра за изпълнител на завещанието му
и се оказа, че той ще остави всичко на Остин, включително и нас.
Как така "и нас"?
Когато татко почине, Остин ще стане наш настойник.
Ще получи къщата, всички вещи и нас. Ние сме просто собственост.
Да. Така си и мислех.
Ако нямаш съпруг и баща ти почине,
принадлежиш на брат си.
Живеем в патриархат все пак.
Добре. Няма да се оставя лесно
брат ми да контролира живота ми.
Не искам да те контролирам, нито да съм част от семейството.
Татко побърка всички ни.
Стига ми моето лично страдание.
Да. По този въпрос. - Добре.
Остин, може да кажем, че през последните няколко месеца
насочваш вниманието ни към всички начини, по които татко ни е разочаровал.
Готова съм да призная, че ти беше прав.
За какво?
Татко ни разочарова изключително много.
Да. - Винаги се е държал,
както се очаква според съвременните социални норми,
което значи като гадняр.
Добре, радвам се, че вече ти е ясно.
Ясно ми е.
Ти беше прав. Аз сгреших. Не биваше да избирам него пред теб.
Добре. Благодаря.
Но всичко се повтаря.
След него ти ще наследиш трона.
А ние двете - без никаква власт.
Твои поданици. - Не ви смятам за такива.
Затова водим този разговор.
Искам да ни дадеш обещание. - Какво обещание?
Че няма да позволиш историята да се повтори.
Какво точно имаш предвид?
Това, което е станало, е минало. Остава в миналото.
Няма как да го променим.
Но ако сме готови да приемем миналото,
то тогава може би ще успеем да променим бъдещето.
Така че, Остин, ще ни обещаеш ли
да не бъдеш такъв мъж, какъвто беше баща ни,
че въпреки правилата на обществото,
докато живеем заедно, ще ни уважаваш
и ще ни дадеш свобода, цялата свобода, която заслужаваме?
Сестрички…
Разчитайте на мен.
Чудесно.
При едно условие.
Какво? - Вини да се отърве от котките си.
Съгласна съм. Мразя ги. - Не!
Просто не обичам котки. - И аз.
Няма да се откажа от котките.
Харчим по 36 долара на седмица за мляко. Това не ни е по джоба.
Въпрос: какво ще кажеш за лисици?
Моля? - Няма значение. Не решаваш ти.
Ние сме независими и ти обеща да ни уважаваш.
Ще доуточним подробностите. Ще стиснем ли ръце?
И аз искам.
Обичам те, батко.
Обичам ви.
Странно е да се отърсиш от скръбта за момент.
Един по един Дикинсън и светът ще стане по-добро място.
Хайде, мамо. Захващай се за работа.
Нов ден е. Прекрасен ден.
Време е да ставаш.
Остави ме на мира.
Няма. Дойдох да те ободря и да те успокоя,
независимо дали го искаш.
Моля те, не ме бутай.
Трябва ти леко побутване.
Пазиш леглото от повече от седмица.
Не мога да те оставя да умреш от мъка.
Освен това къщата е мръсна.
Трябва да хванеш метлата. Ти си царицата на метлата.
Няма смисъл да ме ласкаеш.
Скръбта ме съсипва, не ми се живее.
В сърцето ми завинаги остана празнота.
Да го обсъдим.
Мога да обсъждам това само със сестра ми Лавиния. А тя си отиде.
Дори човекът да умре, духът му може да остане с нас.
Казвам ти, видях духа на леля Лавиния на погребението й
във формата на птица.
Стига, не е възможно. Тя мразеше птици.
Така ли? Не знаех. - Никой не познаваше сестра ми като мен.
Никой не я обичаше колкото мен. Много ми липсва.
Кажи ми какво ти липсва.
Всичко.
Знаеш ли какво се сетих днес?
Как тя винаги плъзгаше ръка в моята, когато бяхме една до друга.
Започна да го прави, когато бяхме деца. Без никаква умисъл.
Сякаш бе предопределено да сме свързани.
Разказвай. Какво още?
Звученето на гласа й, общите ни шеги,
как винаги ме разсмиваше.
Говорехме на един и същи език. Бяхме направени по един калъп.
Тя беше част от мен и от човека, който исках да бъда.
Това значи да имаш сестра.
Да. Радвам се, че имам сестра.
С Лавиния имате късмет, че годините ви минават заедно, под един покрив.
Иска ми се и за мен да беше така,
вместо да напусна дома си толкова млада.
Честно казано, понякога ви завиждам.
Не знаех, че се чувстваш така.
Връзката със сестра ти е най-ценната.
Бъди благодарна за всеки споделен момент,
защото някой ден нея вече няма да я има.
Мамо, кога за последно почиства?
Не знам. Мисля, че беше отдавна. Защо?
Защото аз...
Мисля, че видях мишка!
Мишка? Има мишка в спалнята ми? - Да.
Къде е? Къде отиде?
Видях я. Ей там. Изтича към ъгъла.
Как така Вини има 500 котки, а имаме мишки?
Не чистите ли? Сигурно къщата е мръсна.
Ще я изгоня с метлата.
Не. Хрумна ми нещо. - Какво?
Сестра ми, леля ти Лавиния, мразеше птици.
Да. Каза ми. - Но мишките й бяха като домашни любимци.
Даваше им сирене и ги кръщаваше на любимите си герои от приказките.
Рапунцел, Румпелщилцхен, Снежанка. - Мило.
Понякога се шегуваше с мен, защото се боях от мишки.
Веднъж сложи една в леглото ми. - Грубо.
Не разбираш ли?
Смятам, че тази мишка е духът на Лавиния.
О, боже.
Може би си права.
Бих познала духа й навсякъде. Тази мишка има точно нейното излъчване.
Хванах я.
Лельо Вини, ти ли си?
Не я наранявай. - Няма да я нараня.
Леля Вини е тук, с нас.
Ще чуе всичко, което искаш да й кажеш.
Хайде.
Сестро?
Мила Вини, ти ли си наистина?
Говори й, мамо. Излей чувствата си.
Съжалявам, че напуснах дома ни млада.
Съжалявам, че нямахме възможност да остареем заедно.
Съжалявам, че съпрузите и децата ни раздалечиха.
Продължавай. Усещам, че помага.
Ти беше най-добрата ми приятелка.
Ще ми липсваш всеки ден до края на живота ми.
А сега ще те пусна да си отидеш.
Отива си.
Това исках да й кажа на погребението,
но нямах възможност.
Сега тя те чу да го казваш.
В сърцето ми още зее празнота.
Но сега една малка мишка я запълва.
Мамо, красиво казано.
Може да напиша стих за това.
Наистина? Това много ще ме зарадва.
И така. Време е да се обличам и да измета всяко кътче от къщата.
Дами и господа, г-жа Дикинсън се върна!
Остин. Ти си дойде. Тъкмо донесох чая.
Гости ли имаме?
Да, Джордж Гулд. Дошъл е да те види.
Джордж. Защо си извадила хубавия сервиз заради Джордж?
Здравей, приятел.
Дойдох да се сбогуваме.
Джордж.
В униформа.
Току-що я взех от шивача.
По мярка ми е.
Значи ти...
Заминаваш на фронта?
Да, заминавам.
Получих повиквателна преди два дни.
Ще бъда в 21-ви пехотен полк на Масачузетс.
Това е полкът на Фрейзар.
Бог да го прости.
Приятел...
Не мога да повярвам.
Съюзът се нуждае от много хора.
Ще призоват всички мъже от Амхърст. Всеки ден идват повиквателни.
Чудно е, че ти не си получил.
Да. И моята ще дойде скоро.
Всеки момент.
Джордж Гулд, ти си много смел.
Изпълнявам дълга си.
Викат ме да се бия и ще се бия. Вярвам, че страната ни ще стане по-добра,
както Джон Браун,
както Фрейзар.
Трябва да призная нещо.
И на двама ви. - Остин, какво има?
Направих нещо, което не мисля, че някой от вас би ми простил някога.
Кое е чак толкова лошо?
Платих на друг човек да ме замести.
Повиквателната ми дойде, а след няколко дни
отидох на кръчма, напих се
и платих на бармана ирландец да отиде вместо мен.
По-късно същия ден разбрахме, че Фрейзар е мъртъв.
Аз просто...
Не можех да го оставя.
Кого да оставиш?
Бебето. Нашия син.
Искам да бъда добър баща.
Не искам да бъда баща като моя.
Не искам да бъда човек като него.
Искам да съм различен.
Искам и нашият син да е различен.
А ако замина, ако го оставя и никога не се върна,
как ще го възпитам?
Как ще се уверя,
че бъдещето на сем. Дикинсън е различно от миналото?
А сега един ирландец ще умре някъде на бойното поле,
а аз ще бъда тук.
Предател.
И страхливец.
Остин.
Разбирам те.
Не е нужно да ми го казваш, Джордж.
Наистина го мисля.
Стореното - сторено.
И няма връщане назад, но това не значи, че всичко е загубено.
Можеш да се реваншираш.
Навсякъде има работа, която трябва да се свърши.
Не е нужно да ходиш на война, за да бъдеш мъж.
Може да намериш начин да направиш страната ни по-добра и тук,
докато си вкъщи
и се грижиш за семейството си.
Дадохме всичко от себе си.
Вярно е.
Някои хора искат нещо да се случи.
Други се надяват да стане. - Да.
А трети просто го правят. - Точно така!
Ние го направихме. - Да!
Обърнахме отрицателната ситуация в положителна.
Играем, за да спечелим! - Да!
Величието е еволюционен процес.
Мога да летя. - Давай!
И аз вярвам, че можеш, Майкъл Джордан.
Аз също.
Даже току-що го видях с очите си.
Ние полетяхме над онези южняци.
Дори не разбраха, че идваме. Чуха само плясъка на крилете ни.
Прекрасни думи. - Бяхме като птици.
Да, по дяволите. Движехме се заедно, полетяхме заедно.
Бойни другари завинаги! Чухте ли?
Бойни другари. - Чухте ли?
В синхрон. - Син, какво?
В синхрон.
Така се казва, когато птици летят едновременно.
Типичен пример са скорците, а понякога и гъските.
Хенри, пийни си. - Ето ви!
Вече не сме в час.
Хора! Ето ви!
Беше незабравимо. - Какво става?
Виж ти. - Добре ли сте?
Да, аз просто...
Това бяха много емоционални 24 часа.
Като разбрах какво сте сторили, се уплаших, че сте мъртви.
Не. Не сме мъртви. Те умряха.
Извинете, сър,
но решихме да отидем и сами да създадем бъдещето си.
Разбирам. И само каква победа постигнахте.
Невероятно е.
Въпреки че разбунихте духовете в щаба.
Сакстън доста ми крещя. - Не искахме да създаваме проблеми.
Моля те. Липсва ми създаването на проблеми.
Аз съм реформатор, не се подчинявам.
Честно казано, имам усещането, че някак съм загубил пътя си,
затова ще си взема отпуск.
"Пропуск"?
Отпуск ли?
Да, трябва да обмисля много неща, да премисля.
Ще отсъствам известно време, за да го направя.
Докато ме няма,
ти ще командваш.
Произведох те в сержант.
Извинете. Аз ли? Да командвам? - Да, ти.
Доказа се достатъчно. Нали, момчета?
Няма по-добър.
Да. - Хенри.
Хенри, Хенри, Хенри!
Давай, Читанко!
Уредено е.
А вие къде отивате?
У дома, в Бостън. Но първо - в Амхърст.
В Амхърст?
Да. Там има един човек, когото задължително трябва да срещна.
Поет, чиито думи ми донесоха утеха и яснота през тези мъчителни месеци.
Казва се Емили Дикинсън.
Какво има? Сякаш си видял призрак.
Аз познавам Емили Дикинсън.
Какво? - Работех за семейството й.
Чакай. Да не ми казваш, че през цялото време
съм бил до човек, който я познава?
Човек, който е бил в компанията й?
Този гений, който улавя емоции, които дори не знаех, че мога да изпитам?
Стиховете й още ме преследват.
Чуйте само.
Животът ми е като заредена пушка, скрита в ъгъла до онзи ден.
Тогава господарят мина - видя ме -
и ме отнесе надалеч.
Да, божествено. - Написано е от бяло момиче?
Впечатли ме.
Хенри, трябва да ми кажеш.
Каква е тя?
Това ще трябва да разберете сам.
Напълно си прав. - Да.
Още една причина да тръгна незабавно.
Хигинсън, чакайте.
Да?
Ако отивате в Амхърст,
бих искал да направите нещо за мен.
Само погледни това.
Красота.
Ще ви кажа нещо. Вече се научих да летя…
Да? Давай, кажи.
И повече няма да ходя.
Емили.
Дойдох да те видя.
Влизай.
Имаш гости.
Остин покани няколко човека на прощално празненство.
Кого изпращате?
Джордж. Отива на война.
Не и Джордж.
Искам да се сбогувам с него, но довечера трябва да се видим насаме.
Добре.
За нещо конкретно ли искаш да поговорим, или…
Има нещо конкретно, но не може да се изрази с думи.
Емили. Емили, гостите.
Само двете.
Става ли? Довечера.
"Да прекараме още една нощ във веселба.
Извикайте ме, мои тъжни другари.
Бокалите отново напълнете.
Да заглушим среднощната камбана."
Това е от Шекспировия клуб.
Да се повеселим, мой платонични приятелю.
Гледайте.
Хелън!
Прибирай се, скъпа.
Вечерята е готова.
Какво става, за бога?
Бети.
Добър вечер.
Г-н Дикинсън, какво ви се е случило?
Приличате на бездомник.
Добре съм. Няма проблем.
Изхвърлиха ме от карета на половината път към Бостън.
Реших да повървя, но съм добре.
Палтото ви е изпокъсано.
Сигурно умирате от глад.
Искате ли супа?
Не. Много си мила.
Супа топчета. Много е питателна.
Супа топчета?
Защо не влезете?
Има достатъчно храна. Ще зашия палтото ви.
Не бива г-жа Дикинсън да ви вижда така.
Здравей, мамо. Поиграх си на феи в гората.
Тя има богато въображение. - Точно като моята Емили.
Г-н Дикинсън ще хапне супа с нас.
Не, не мога... - Не говорете.
Не мога да ви пусна гладен.
Ще седне на стола на татко.
Баща й й липсва.
Знам, че и ти му липсваш.
Да си баща, е един от най-ценните дарове в живота.
Така че, да.
Работя по нова постановка на тема скръбта.
Всички ние преживяхме толкова много скръб.
Загубихме любими хора. Загубихме много повече.
Загубихме стария си свят.
Нещата, каквито бяха преди.
Каква е постановката?
Звучи невероятно.
Действието се разгръща на едно място.
В обора. С умираща овца.
Не и старата Беси.
Да.
Не. - Аз седя срещу старата Беси…
Взирам се в очите й и мисля за смъртта.
Представям си как овцата бавно умира,
тялото й бавно се разлага,
очните й ябълки изхвръкват от орбитите, точно както е станало с Джоузеф -
една по една.
Пук!
Размишлявам върху основната истина, че един ден всички ние ще бъдем само прах.
Казва се "Овцата я няма".
В памет на всички мои мъртви бивши приятели.
Иска ми се да успея да я изгледам.
Без публика е.
Обичам овцете.
Тази дълга война промени всички ни, нали?
Да. Струва ми се, че нашият свят е различен от този на родителите ни.
Може би това е хубаво.
Светът е объркан, но…
Мисля, че можем да намерим начин да го подобрим,
макар и съвсем мъничко.
Иска ми се да вярвам в това.
Все още не знам какъв път ще поема, но ще разбера.
И когато се върнеш у дома, аз...
Ще се гордееш с това, което съм направил.
Тогава се надявам да се върна.
Надеждата гради дом чуден.
Той няма праг -
ни покрив - а на тази сграда
само кула се извисява.
Има хубави страни, Джордж.
Щом вече си във войската, ще получиш безплатен брой на "Барабан",
ежеседмичника на Съюза, който издаваме със съпруга ми
с помощта на самия Ейбрахам Линкълн.
Президентът.
Заповядай. Случайно нося един брой тук.
И в него има едно стихотворение на Емили.
Стихотворение?
Исках да кажа анонимно стихотворение.
Не разбирам.
Емили, дадох им едно твое стихотворение.
Наистина?
Помолих да е анонимно. Знаех, че ти би искала да е така.
Но творбите ти носят много сила.
Просто почувствах, че нацията се нуждае от тях.
Ще ми простиш ли?
Трябва да ни го прочетеш.
Ще бъде чудесно.
Да. Стихотворение на Емили. - Тя няма да го прочете.
Никога не чете на глас. - Хайде, само този път.
Ще го направиш ли?
Най-добрият прощален подарък
ще бъде да чувам гласа ти,
докато съм там.
Ще го направя.
Заради всички вас.
Но най-вече заради Сю.
В тези дни птиците се обръщат -
не всички -
една или две -
и поглеждат назад.
Точно в тези дни
небето става ясно
като преди - измамно като юни -
и лъже ни със златна синева.
В тази измама пчелата не вярва,
но подобна достоверност
почти ме убеждава.
Цветя наредени, свидетели важни -
и кротко в изменения въздух
бърза лист свенлив.
О, полъх свят от летни дни,
о, сетно издихание в мъглата - вземи
това дете със теб.
Да сподели божествените знаци -
от осветения ти хляб да вкуси,
от вечното ти вино да отпие!
Благодаря, че публикува стихотворението ми.
Благодаря, че го написа.
Знаеш ли, това…
точно това…
По-хубаво е от всички стихове.
Каквито и писма да пиша,
няма равно на това -
срички кадифени -
редове от плюш.
Наситени рубини, недокоснати,
скрити от устните ми за теб -
виж колибрито как прави -
и просто отпий - от мен.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева