Привіт.
Що ти хочеш?
Я знаю, що між нами війна,
але я надіялася, що ми укладемо перемир'я
і разом підемо на похорон ушанувати пам'ять Фрейзера.
Я не піду.
Ти про що? Ти повинен піти.
Фрейзер – твій однокласник.
-Він твій найкращий друг. -Не треба мені про це казати.
І не треба мені бачити, як батько прикидається, що знав Фрейзера,
і як через його смерть привертає увагу до себе.
Я оплакуватиму його на самоті.
Якщо ти не прийдеш, усе місто говоритиме про батька, ти це знаєш.
Ти ставиш себе на перше місце. Подумай хоч раз про сім'ю.
Тепер у мене своя сім'я, мені треба до них.
Де Сью? Вона зі мною погодиться, я знаю.
Для нас зі Сью тепер головне – дитина.
Якби у тебе були діти, ти зрозуміла б.
Якби у мене були діти,
я навчила б їх дбати про репутацію сім'ї
і підтримувати рідних, коли треба.
Боже, Емілі, що з тобою сталося?
Раніше ти була така…
нешаблонна.
а тепер стала така сама, як тато.
Давай.
Біжи до тата, тримай його за руку. Не забувай, що ти вибрала його.
Дікінсон
Моє життя – заряджена зброя
Фрейзер Оґастас Стернз був вірний Амгерсту до смерті.
Фрейзер втілював дух цього міста. Він був його уособленням.
І хоча прощатися болісно…
Де Остін?
Не знаю.
Божевілля, що він не прийшов.
Божевілля, що ніхто з них не прийшов.
Не називайте нікого божевільними. Це образливо.
До того ж, Емілі прийшла.
Герой, який прославив наше місто.
Ми присвячуємо йому цю гармату на згадку про його славу.
Гармату?
Мені?
Фрейзер!
-Я Ніхто. -Ти тут.
Я не міг пропустити власний похорон.
Це гармата з Нью-Берна, де юний Фрейзер поклав життя…
Як можна бути таким?
…заради слави нашої країни.
Вибач. Я розумію, що це твій батько, але промова банальна.
Він хоче тебе вшанувати.
Ти ж для цього пішов на війну, пам'ятаєш?
Тепер ти трохи знаменитий, Фрейзер Стернз.
А коли ця війна закінчиться
і країна почне лікувати страшні рани,
пам'ять про таких людей, як Фрейзер Стернз,
стане ліками для всіх нас.
І як там було?
-Де саме? -На війні.
Було гірше, ніж я думав.
Я ніби потрапив у щелепи звіра,
у найстрашніше пекло.
Як Данте.
Так, саме як Данте.
-І що ти там знайшов? -Правду.
Найщирішу, найпотворнішу правду.
На війні не сховаєшся.
Ти думаєш, що побачиш ворога, а насправді бачиш себе самого.
Не тільки ти був на війні.
Так, знаю. Співчуваю через Остінову поведінку.
Нічого.
Це не страшно.
Так навіть краще.
Я дізналася багато нового.
Справді? Що, наприклад?
Ну, я зрозуміла, що брат безнадійний
і нам без нього краще.
Мама і Вінні цього ще до кінця не усвідомили,
але ми з татом сильніші, ніж будь-коли.
Передайте вашим товаришам по зброї наші найщиріші співчуття…
Тепер мені здається, що для нашої сім'ї ще є надія.
Що?
-Вибач, але я тобі не дуже вірю. -Ти про що?
У твій надії відлунює фальш.
«…смертельно поранений, коли закликав солдатів
перейти залізничну колію й атакувати ворога».
Так, сер. Дякую, що прийшли. Я вам дуже вдячний.
Едварде, оце воно.
Оце промова. Ви молодець.
Справді чудово.
Дякую, Ітамаре. Приємно це чути.
Аякже. І пробачте мені, що у вас сумнівався.
Ви справді підтримуєте Союз.
Так. І мені прикро, що хтось думає інакше.
Ну, ви ж знаєте, як у нашому місті люблять щире каяття.
Жаль, ваші рідні цього не бачили.
-Бачили. -Евеліно!
Я якраз хвалив промову вашого батька.
Так, вона була блискуча.
Сам Лінкольн не сказав би краще.
Саме так.
Вам завжди добре вдавалися публічні виступи.
Чому ви пішли з політики?
Навіть не знаю.
Подумайте про це.
На все добре вам.
На все добре, Конкі.
-Молодець, тату. Чудова промова. -Справді?
Так.
Я пишаюся, що я твоя дочка.
Ходімо додому пішки. Помилуємося весняними квітами.
Ходімо.
Містере Дікінсон.
Сью, ти прийшла.
-Авжеж. -Без чоловіка.
Він глядить дитину. Ми офіційно розпрощалися
з традиційним розподілом ролей у сім'ї.
Ви все ще видаєте «Барабанний бій», якщо не помиляюся?
Тобто улюблену газету президента Лінкольна?
Авжеж видаємо. А що?
Я хотіла б щось подати до друку. Анонімно.
-Хороша була забава. -Так.
Раніше я не говорив з нарцисами.
Роби це частіше. З них чудові слухачі.
Так, вони хитали голівками на кожне моє слово.
Було приємно.
Ем, мені треба з тобою поговорити.
Про що?
Хочу попросити тебе про важливу послугу.
Що можу, все зроблю Тільки спершу нарцис зірву
Нарцис. Дуже дотепно.
Так… Зайди до мене в кабінет.
Вибач за цей безлад.
У тебе ніби обшук проводили.
Так. Скласти заповіт – важке завдання.
Та, здається, я нарешті вирішив, що я кому залишу,
і тому мені потрібна ти.
Гаразд.
Станеш виконавцем мого заповіту.
-Я? -Так, ти.
Знаю, це незвичайне прохання.
Але, розумієш, виконавець повинен бути здоровий тілом і душею,
здатний чітко виконати всі мої побажання,
говорити від мого імені, коли я вже не зможу,
це має бути людина, якій я довіряю всім серцем.
Тату, не думала, що ти до мене так ставишся.
Так. Зазвичай цю роль виконує найстарший син,
але в цій сім'ї все сталося інакше.
Не турбуйся, батьку.
Один син до твоїх послуг. Мабуть, ти його досі не помічав.
Мабуть, що ні.
Але ще не пізно.
-Прошу, сідай. -Так, дякую.
Для мене це честь.
-Сер. -Так. Хороший хлопець.
Давай швидше.
Так?
-Я готова, батьку. -Чудово.
Я, Едвард Дікінсон, при здоровому глузді й твердій пам'яті…
уклав цей заповіт.
ПРИ ЗДОРОВОМУ ГЛУЗДІ Й ТВЕРДІЙ ПАМ'ЯТІ
ЗАПОВІТ
КЕМБРИДЖ, МАССАЧУСЕТС
ПІДПИС
ЗАПОВІТ
Струнко!
Чорт забирай.
ПЛК. Т.В. ГІҐҐІНСОНУ БОФОРТ, ПІВДЕННА КАРОЛІНА
ЕМІЛІ ДІКІНСОН АМГЕРСТ, МАССАЧУСЕТС
Емілі.
Ти записала останню суму?
Так, авжеж. Вибач. Так.
«Суму в тисячу доларів заповідаю фонду Амгерстського коледжу».
-Добре. -Так.
-Мені здалося, що ти не чула. -Тату, знаєш, що я подумала?
Тобі варто встановити стипендію.
Стипендію?
Так. Інвестиції в людей – найкраща спадщина.
Краща за меморіальну дошку на будівлі.
Це геніально. Просто геніально.
Господи. Остін ніколи б до цього не додумався.
Ну…
Знаєш, Ем…
Я починаю розуміти, яка я щаслива людина.
Визнаю, що останнім часом рідні мене не підтримують.
Усі, крім тебе.
Ти завжди була мені вірна,
навіть якщо я не завжди був того вартий.
Ти мені багато що простила.
І я буду тобі вдячний до самої смерті.
Я хочу тільки… Я завжди хотів, щоб ти була щаслива.
Знаю, тату. Дякую.
Для нас з тобою дуже важлива сім'я.
Це правда.
І я знаю, як ти страждаєш через те, що твій брат на іншій стороні.
Нічого такого між нами не станеться.
Ні. Нас ніщо не розділить.
Не розділить.
Майже закінчили.
-Так. Лишається останній штрих. -Точно.
-Говори. -Добре.
Сімейний дім.
Дім на Мейн-стріт, 280, Амгерст…
та все інше майно, яке залишиться,
я заповідаю…
своєму синові Вільяму Остіну Дікінсону, есквайру.
Моє життя – заряджена зброя
А в разі його смерті – його синові…
О боже.
Хлопчик і досі не має імені.
Просто напиши: «Його найстаршому синові».
Стоїть в кутку – Але настане день
Уявляєш.
Твій безіменний небіж
може колись стати твоїм опікуном.
Життя таке кумедне.
Коли прийде господар
І забере мене
Що таке, дочко?
Ти справді кажеш…
що все залишиш Остіну?
Отак просто?
Після того, що сталося? Після всього?
Авжеж.
А кому ще це залишити?
Вам, жінкам?
Тепер ми ходимо густими лісами
І полюємо на ланей
І щоразу, як я з ним говорю
Уявляєш, як це виглядатиме,
якщо я все залишу дочці?
У банку одразу розірвуть такий заповіт.
Подумають, що я здурів. Жінки не можуть володіти нерухомістю.
Ем, це пов'язано з тим, що вони такі емоційні.
Їм не можна довіряти приймати рішення.
Саме тому про них повинні дбати чоловіки:
якщо не я, то Остін. Якщо не Остін, тоді його син.
Чоловік лишається головою сім'ї,
надіюся, так буде і в майбутніх поколіннях.
Вам, жінкам, пощастило,
бо ви не несете на плечах тягаря незалежності.
Але не бійся, дорогенька.
Про тебе подбають.
Запевняю тебе,
усе буде відповідно до законів Массачусетсу.
Гори відповідають
Знаєш, у дитинстві я думала,
що мені пощастило мати неймовірного батька.
Амбіційну й сильну людину,
здатну на дивовижні речі,
здатну змінити світ.
Але, правду мовлячи…
ти зовсім не такий.
Вибач, що?
Ти просто переляканий баран.
Ти не можеш нічого навколо змінити, бо…
не маєш фантазії.
І саме тому ніхто тебе не пам'ятатиме, ти нікому не цікавий.
Я припустилася помилки.
Остін мав рацію щодо тебе.
Я помилилася.
Ем.
Я усміхаюсь, і моя усмішка
Освітлює долину –
Як червоний промінь, коли Везувій
Свою радість виплескує
-Обережно! -О боже!
-Бетті, вибач, я тебе не помітила. -Будь обережна.
Життя стає дедалі гірше.
-Вибач. -Бетті, скажи, як ти це робиш.
Будь ласка.
Як? Як ти лишаєшся такою сильною?
У світі такий безлад і, чесно кажучи,
я більше не можу цього терпіти.
Вибач. Я не можу. Чому ти думаєш, що я маю на це час?
-Бетті, що сталося? -Я щойно дізналася,
що Генрі вступив у полк на Півдні.
-Він тобі написав. -Ні, я почула про це від листоноші.
Очевидно, Генрі вміє писати листи,
тільки не своїм рідним.
Гелен скоро втратить батька,
а йому байдуже, він навіть не повідомив про це.
Ні, йому не байдуже. Я в цьому впевнена.
Він кохає тебе, Бетті, і любить Гелен.
І ти хоча б знаєш, де він.
Армія конфедератів наступає, а вони навіть не озброєні.
-Бетті, співчуваю. -Мені не потрібне співчуття.
Ні, я не мала на увазі… Я не можу зібратися з думками.
Я посварилася з батьком.
-А тоді… -Так!
Мені шкода, що твоя родина сама себе руйнує.
А мою світ уже зруйнував.
Бетті, не втрачай надії.
Надії? Надія – це брехня!
Емілі, поживи хоч день так, як я, і зрозумієш це.
Давай. Пиши скільки завгодно віршів.
Вони нічого не змінять.
Мені надія не потрібна.
Зовсім.
Надія лише змушує мене плакати.
Бетті.
А коли вночі після важкого дня
Я стережу сон господаря
Зі мною спиться краще
Ніж на подушці
З качиного пір'я
Ніхто більше не ворухнеться
На кого я кину оком
Чи торкнуся пальцем
Хоча я живу довше
Хай смерть його не забирає
Бо я вмію вбивати
Але не можу померти
Ти прийшла.
Яма.
Пекло.
«Покинь усі надії».
Покинь усі надії, тоді дізнаєшся, що справжня надія
там, де ти її не шукала,
у найтемнішому місці.
Ти готова?
Надіюся, що так.
Після тебе.
Стривай!
Фрейзере!
Ніхто!
Вінні!
Це ти.
Що ти тут робиш?
А на що схоже?
Я намагаюся зберегти життя своїм чоловікам.
Усі вони твої чоловіки?
Усі вони й ніхто з них, завдяки тобі.
Завдяки мені?
Так, тобі.
Якби я все життя не слухала твоїх повчань про те,
що треба бути вільною, творчою особистістю, я знайшла б кохання.
Ба ні, ти змусила мене думати про мистецтво, поезію та інші дурниці,
хоч мені треба було зосередитися на заміжжі.
-Стривай, це… -Твої вірші?
Так. І знаєш що? Мабуть, я їх спалю.
-Усе одно з них ніякої користі. -Ні!
Ні, Вінні, стій!
Ні, це ти стій. Не відволікай мене від важливих речей.
Не позбавляй мене нагоди бути щасливою.
Бідолашний.
Емілі.
Остін? Остіне, стій. Куди ти мене ведеш?
Вибач, Емілі, але ти божевільна. Тебе треба тримати під замком.
Що? Чому?
Щоб ти більше ні з ким не зробила того, що зі мною.
Що? Що я зробила?
Ти знаєш, що через тебе мій шлюб такий невдалий.
Остіне, так нечесно. Ти знав, що я люблю Сью.
Я не знав, що ти її так любиш. Крім того ти не любиш Сью.
Ти любиш писати вірші про те, як ти любиш Сью. Тебе цікавлять тільки вірші.
Це неправда.
Правда. І ти це знаєш.
Остіне, я люблю Сью і люблю тебе.
Якби це була правда, ти дала б нам шанс.
Але ти й далі писала їй вірші. Ти просто не могла зупинитися.
Кожен вірш – крапелька отрути.
Ти щодня вбивала нашу надію на щастя.
Остіне.
Клянусь, я не хотіла тебе кривдити.
Ти мене не скривдила, Емілі.
Ти мене знищила.
Я самотня й мені страшно, Емілі. Я втратила маму.
-Мамо? -Ти нагодуєш мене, Емілі?
О боже.
Тату.
О боже.
Ні.
Ні, ні! Тату!
Тату, ні. Ні.
Емілі.
Він помер.
Так. І тепер ми можемо бути разом.
О ні. Це я винна. Я його вбила.
Попрощайся й ходімо зі мною.
Мені так шкода.
Справді.
Бачиш, тепер ми лише вдвох.
Це ідеально.
Знаєш, може, не треба…
Не бійся, Емілі. Нас тут ніхто не побачить. Ми в безпеці.
Я не це мала на увазі. Просто…
Що? Ти не хочеш мене поцілувати?
Ні, авжеж хочу. Просто…
Ти трохи…
Я так і знала. Я тебе більше не приваблюю.
Я такого не казала.
А я зараз щось тобі зроблю.
Стривай. О боже.
-О боже, Сью! -Не чіпай мене, Емілі.
Для нас з тобою ніколи не було надії.
-Ти про що? -Більше мене не торкайся.
Сью, зачекай.
Вогонь!
Генрі!
В атаку!
Ні. Генрі!
Давай, Генрі!
Не здавайся! Борися!
Ти потрібен рідним!
Ми перемагаємо!
Перемога наша!
О боже.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк