Hej.
Vad vill du?
Jag vet att vi ligger i krig,
men jag hoppades på en vapenvila idag
så att vi kan gå till begravningen tillsammans och hedra Frazar.
Jag tänker inte gå.
Vad menar du? Du måste gå.
Frazar var din klasskamrat.
-En av dina bästa vänner. -Det behöver du inte berätta för mig.
Jag behöver inte heller se pappa låtsas som om han kände Frazar,
och använda hans död för att stila inför stan.
Jag kan sörja honom ensam.
Du vet att om du inte är där, kommer hela stan att prata om pappa.
Du får det här att handla om dig. Kan du inte tänka på familjen för en gångs skull?
Jag har min egen familj nu, och måste återvända till dem.
Var är Sue? Hon håller med mig. Det vet jag.
Sue och jag prioriterar vårt eget barn nu.
Om du hade egna barn, skulle du nog förstå.
Om jag hade egna barn,
skulle jag lära dem att skydda familjens rykte
och ställa upp när det gäller.
Jösses, Emily. Vad har hänt med dig?
Du brukade vara så…
…okonventionell,
och nu är du precis som pappa.
Gå på, du.
Spring och håll pappas hand. Du valde ju honom, trots allt.
Frazar Augustus Stearns var en Amherst-man från topp till tå.
Frazar förkroppsligade stadens anda. Han var dess kött och blod.
Och fast det smärtar mig att ta farväl…
Var är Austin?
Jag vet inte.
Galet att han inte är här.
Galet att ingen av dem är här.
Kan vi sluta kalla folk galna? Det är stötande.
Och Emily är ju här.
En hjälte som har förlänat vår stad stor heder.
Så idag tillägnar vi honom denna kanon som en påminnelse om denna heder.
En kanon?
För min skull?
Frazar!
-Jag är Ingen. -Du är här.
Jag kan ju inte missa min egen begravning.
Denna kanon stod vid New Bern, platsen där unge Frazar offrade sitt liv…
Är det inte pinsamt?
…för nationens själ.
Förlåt. Jag vet att han är din pappa, men det är så smörigt.
Han försöker bara hedra dig.
Det här var ju skälet till att du tog värvning.
Du är lite berömd nu, Frazar Stearns.
Och när det här kriget är över
och vår nation läker igen efter detta djupa sår,
är det minnet av människor som Frazar Stearns
som blir balsam för oss alla.
Nå, hur var det?
-Vad menar du? -Kriget.
Värre än jag hade kunnat tänka mig.
Som att gå rakt in i helvetets käftar,
i det mörkaste inferno som finns.
Som Dante.
Ja, precis som Dante.
-Och vad fann du där? -Sanningen.
Den råa, hemska sanningen.
Ingen kan gömma sig i krig.
Man tror att man möter fienden, men egentligen möter man sig själv.
Nåja, inte bara du har legat i krig.
Jag hörde det. Tråkigt med dig och Austin.
Det är ingen fara.
Ingen fara.
Allt löste sig till det bästa.
Jag har faktiskt lärt mig mycket.
Jaså? Vadå?
Jag har lärt mig att min bror är misslyckad och hopplös,
och vi har det bättre utan honom.
Visst, mamma och Vinnie har inte smält det än,
men pappa och jag är starkare än nånsin.
Framför vänligen till era vapenbröder vår djupt kända erkänsla…
Jag har faktiskt aldrig känt mig så hoppfull om familjen.
Vad är det?
-Ursäkta, jag tror dig nog inte. -Vad menar du?
Det där hoppet du talar om klingar lite falskt.
"…dödligt sårad när han manade på mannarna
att anfalla fienden över järnvägen."
Ja, sir. Tack för att ni kom. Jag uppskattar det.
Edward, där är du.
Det var ett sjujäkla bra tal. Bra gjort.
Verkligen strålande.
Tack, Ithamar. Roligt att du tycker det.
Det gör jag verkligen. Och jag borde inte ha tvivlat på dig.
Du är en nordstatare utan och innan.
Ja. Och det smärtar mig att tänka att nån trodde annat.
Du vet att stan älskar när nån övervinner mot alla odds.
Synd att din familj inte var här och fick se det.
-Men det var vi. -Evelina!
Jag gratulerade din far för hans utmärkta griftetal.
Ja, visst var det lysande?
Lincoln själv kunde inte ha gjort det bättre.
Helt sant.
Du har alltid varit en god orator, Edward.
Man undrar varför du lämnade politiken.
Jag vet inte, jag.
Nåt att fundera på, kanske?
Adjö med er, båda två.
Adjö, Conkey.
-Bra gjort, pappa. Lysande. -Tycker du verkligen det?
Absolut.
Jag har aldrig varit så stolt att vara din dotter.
Kom. Vi tar en lång, skön promenad hem. Vårblommorna slår ut.
Nåväl.
Mr Dickinson.
Sue, du kom.
-Ja, självklart. -Utan din man.
Han ser efter bebisen. Vi har officiellt avskaffat
förutbestämda könsroller i hushållet.
Stämmer det att ni två fortfarande är redaktörer för Drum Beat?
Menar du president Lincolns favorittidning?
Det är vi absolut. Hur så?
Jag skulle vilja skicka in en sak anonymt.
-Det där var trevligt. -Ja.
Jag har aldrig fört ett samtal med påskliljor förut.
Du borde göra det oftare. De är goda lyssnare, har jag funnit.
Ja, de nickade medhåll vad jag än sa.
Det var mycket trevligt.
Em, det är en sak jag skulle vilja prata med dig om.
Vad är det?
Det är en viktig sak jag vill be dig göra för mig.
Det jag kan göra - vill jag visst - Om ock litet som en narciss -
Narciss, mycket klyftigt.
Ja… Kan du komma in i mitt kontor? Kom.
Ursäkta röran.
Som om nån hade plundrat kontoret.
Ja. Det är hårt jobb att skapa ett gott eftermäle.
Men jag har äntligen räknat ut vad jag ska lämna och till vilka,
och just därför behöver jag dig.
Okej.
Jag vill att du ska vara min testamentsexekutor.
-Jag? -Just du.
Det är en ovanlig begäran, jag vet.
Men du förstår, en testamentsexekutor måste ha god själslig och kroppslig hälsa
och kunna utföra ens önskningar bokstavligen,
nån som kan föra ens talan när man inte längre kan det själv,
nån man litar på helhjärtat.
Pappa. Att du ser mig på det sättet.
Ja. Vanligen tillfaller den rollen den äldste sonen,
men saker har ju hänt i den här familjen.
Oroa dig inte, far.
En son, till din tjänst. Du kanske aldrig har märkt honom förut.
Det har jag faktiskt inte.
Men det är aldrig för sent.
-Varsågod och sitt. -Tack.
Nöjet är mitt.
-Sir. -Ja. Duktig pojke.
Då börjar vi.
Okej?
-Jag är redo, far. -Utmärkt.
Jag, Edward Dickinson, vid mina sinnens fulla bruk…
…förklarar detta vara mitt testamente.
VID MINA SINNENS FULLA BRUK
MITT TESTAMENTE
I CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS
UNDERTECKNAR DETTA TESTAMENTE
TESTAMENTE
Lystring!
Det var som fan.
ÖVERSTE T W HIGGINSON BEAUFORT
Emily.
Fick du med det där sista?
Ja, självklart. Förlåt… Ja.
"Summan 1 000 dollar ska tillfalla Amherst College Trust."
-Bra. -Ja.
-Jag trodde att du sov. -Pappa, vet du vad jag tycker?
Du borde inrätta ett stipendium.
Ett stipendium?
Ja. Hur bättre få ett gott eftermäle än genom att investera i människor?
Namn på byggnader är inte allt.
Det är ju lysande. Lysande.
Kära nån. Austin hade aldrig kommit på nåt sånt.
Nåja…
Du vet, Em…
…jag har kommit att inse hur lyckligt lottad jag är.
Jag medger att jag har känt mig övergiven av familjen på sistone,
men aldrig av dig.
Du har alltid varit lojal mot mig,
fast jag inte alltid har varit förtjänt av din lojalitet.
Du har måst förlåta mig för mycket.
Och du ska veta att jag kommer att vara tacksam för det så länge jag lever.
Det enda jag nånsin har önskat är att göra dig lycklig.
Jag vet, pappa. Tack.
Både du och jag bryr oss mycket om familjen.
Det är sant.
Och jag vet hur svårt det är för dig med din bror på fiendesidan.
Vi måste se till att inget sånt nånsin händer mellan oss.
Nej. Inget ska nånsin skilja oss åt.
Nej.
Vi är nästan klara.
-Ja. Bara en klausul till. -Just det.
-Nå? -Okej.
Familjens hem.
280 Main Street, Amherst…
…tillsammans med alla mina övriga tillhörigheter
ska tillfalla…
…min son, William Austin Dickinson, Esq.
En Laddad Bössa - Var jag -
Och om han skulle dö, ska de tillfalla hans son…
Kära nån.
Pojken är bestämt inte döpt än.
Skriv bara "hans äldste son".
Stående i Hörnet - tills en Dag
Tänka sig.
Din lilla odöpta brorson
kan tänkas bli din förmyndare en dag.
Livet är bra lustigt.
Ägaren passerade - identifierade -
Och bar mig bort.
Vad är det, kära du?
Menar du verkligen…
…att du tänker ge allt till Austin?
Bara så där?
Efter allt som hänt? Vartenda dugg?
Självklart.
Vem skulle det annars tillfalla?
Er kvinnor?
Nu strövar Vi i Skog så grön
Och jagar Hind så skön -
Och var gång jag Hans talan för
Hur skulle det se ut
om jag lämnade allt till min dotter?
Banken skulle troligen riva sönder testamentet.
De skulle tro att jag var galen. Kvinnor kan inte äga fastigheter.
Nej, Em, det har att göra med hur känslostyrda de är.
De kan inte förväntas fatta egna beslut.
Därför måste de lämnas i en mans vård,
om inte i min, så i Austins. Eller hans sons.
I den här familjen ska männen stå vid rodret,
förhoppningsvis i många generationer än.
Ni kvinnor är ju välsignade nog
att slippa bära självständighetens börda på era axlar.
Men oroa dig inte, kära du.
Du kommer att bli väl omhändertagen.
Och jag kan försäkra dig om
att det här är helt i enlighet med Massachusetts lagar.
Bergen genast svarar -
Du vet, när jag växte upp tänkte jag…
…hur lyckligt lottad jag var som hade en sån fantastisk far.
En man med ambitioner och makt,
som kan göra fantastiska saker,
som kan förändra världen.
Men sanningen är…
…att du inte alls är sån.
Ursäkta, vad sa du?
Du är bara ett skrämt får.
Du saknar makt att förändra nånting, för du…
…saknar fantasi.
Och därför kommer ingen nånsin att veta eller bry sig om vem du var.
Jag tog miste.
Austin hade rätt om dig.
Jag hade fel.
Em…
Och om jag ler så milt
På Dalens grönska fin -
Är det som Vesuvius ansikte
Som släpper fram ett flin -
-Se upp! -Herregud!
-Förlåt, Betty. Jag såg inte. -Du måste vara uppmärksam.
Allt blir bara värre och värre.
-Ursäkta mig. -Berätta hur du klarar det.
Snälla.
Hur håller du ihop allting?
För världen är så upp och ner, och ärligt talat
vet jag inte om jag orkar mer.
Beklagar. Jag kan inte. Varför tror du att jag har tid med det här?
-Vad är det, Betty? -Jag har just fått veta
att Henry anslöt sig till ett regemente söderut.
-Han skrev till dig. -Nej! Jag måste höra det från brevbäraren.
Henry är tydligen kapabel att skriva brev,
bara inte till sin familj.
Så inte nog med att Helen kommer att mista sin far,
men han bryr sig inte nog för att berätta det för oss.
Nej. Han bryr sig, det är jag säker på.
Han älskar dig, Betty, och han älskar Helen.
Och nu vet du åtminstone var han är.
Sydstatsarmén närmar sig dem, och de har inte ens vapen.
-Jag är så ledsen. -Bespara mig ditt medlidande!
Nej, jag menade inte… Hör på… Jag tänker inte klart just nu.
Jag har just grälat med min pappa.
-Och sen… -Ja!
Jag är ledsen att din familj håller på att förstöra sig själv.
Världen har redan förstört min.
Betty, tappa inte hoppet.
Hoppet? Hoppet är en lögn!
Emily, om du var i mina kläder en dag, skulle du förstå det.
Fortsätt. Skriv så många dikter du vill.
Det förändrar ingenting.
Jag vill inte veta av hopp.
Vill inte.
Hopp har bara gett mig tårar.
Betty.
Och när på Kvällen - Vårt dagsverke färdigt -
Jag vaktar Min Husbondes Huvud -
Det bättre är än Ejderdun
Kära Kudde - att dela värdigt -
För Hans fiende - En dödlig fiende jag är -
Ingen rör sig en andra gång -
Mot vilken jag med Öga Gult ser -
Eller visar Tummen ner -
Fast jag må längre leva än Han -
Var det ändå Han - som vann -
För jag blott makt att döda har
Men - dö jag aldrig kan -
Du kom.
En grop?
Ett inferno.
"Låt hoppet fara."
Låt hoppet fara, så ska du se var det sanna hoppet finns,
den enda plats där du inte letat,
den mörkaste platsen av alla.
Är du redo?
Jag hoppas det.
Efter dig.
Vänta!
Frazar?
Ingen?
Vinnie!
Jaså, är det du?
Vad gör du här?
Vad tror du?
Jag försöker hålla alla mina makar vid liv.
Är alla dessa män dina makar?
Alla och ingen, tack vare dig.
Tack vare mig?
Just det.
Om jag inte hade lyssnat hela livet på ditt predikande
om att vara en fri, skapande ande, hade jag funnit sann kärlek.
Men, nej, du fick mig att tänka på konst och poesi och en massa dravel,
när jag borde ha fokuserat på att bli gift.
-Vänta, är det där… -Dina dikter?
Ja. Och vet du vad? Jag tror att jag bränner upp dem.
-Det är allt de duger till. -Nej. Nej!
Nej, Vinnie, sluta!
Sluta själv. Sluta distrahera mig från det som verkligen är viktigt.
Sluta förstöra mina chanser att bli lycklig.
Stackars lilla du.
Emily.
Austin? Austin, vänta. Vart tar du mig?
Beklagar, Emily, men du är galen. Det är dags att spärra in dig.
Va? Varför?
Så att du inte kan skada nån som du skadade mig.
Va? Vad har jag gjort?
Du vet mycket väl att du är skälet till mitt katastrofala äktenskap.
Austin, nu är du orättvis. Du visste att jag älskade Sue.
Inte på det sättet. Och förresten älskar du inte Sue.
Du skriver dikter om att älska Sue. Dina dikter är allt du bryr dig om.
Det är inte sant.
Jo, det är det, och det vet du.
Austin, jag älskar Sue. Och jag älskar dig.
Om det var sant hade du gett oss en chans.
Men du fortsatte skriva dikter till henne. Du kunde inte låta bli, va?
Varje dikt var en liten droppe gift,
som sakta dödade allt hopp vi hade om lycka.
Austin.
Jag menade aldrig att skada er, jag svär.
Du skadade mig inte, Emily.
Du krossade mig.
Jag är ensam och rädd, Emily. Jag har mist min mamma.
-Mamma? -Ger du mig mat, Emily?
Herregud.
Pappa.
Pappa?
Pappa.
Herregud.
Nej.
Nej, nej! Pappa!
Pappa. Nej, nej!
Emily.
Han är död.
Ja. Och nu kan vi vara tillsammans.
Åh nej. Det är mitt fel. Jag har dödat honom.
Ta farväl och följ med mig.
Jag är ledsen.
Det är jag.
Titta. Det är bara du och jag nu.
Det är perfekt.
Vi kanske inte borde…
Bara lugn, Emily. Ingen ser oss här nere. Vi är trygga.
Det var inte… Det var inte det jag menade. Jag…
Vadå? Vill du inte ens kyssa mig?
Visst vill jag det. Jag bara…
Du verkar lite…
Jag visste det. Du är inte dragen till mig längre.
Du lägger ord i munnen på mig.
Låt mig stoppa in nåt annat där.
Vänta, herregud.
-Herregud, Sue! -Släpp mig, Emily!
Det fanns aldrig nåt hopp för oss, va?
-Vad menar du? -Rör mig aldrig igen.
Sue, vänta.
Eld!
Henry!
Anfall!
Nej. Henry!
Kom igen, Henry!
Ge inte upp! Fortsätt strida!
Din familj behöver dig.
Vi vinner!
Segern är vår!
Herregud.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson