Hei.
Hva vil du?
Jeg vet at vi er i krig,
men jeg håpet vi kunne ha våpenhvile i dag
og dra i begravelsen sammen, til ære for Frazar.
Jeg drar ikke.
Hva snakker du om? Du må dra. Frazar var en av klassekameratene dine.
-Han var en av dine beste venner. -Det trenger du ikke å fortelle.
Og jeg liker ikke å se pappa late som han kjente Frazar,
og bruke hans død for å vise seg for byen.
Jeg kan sørge over ham selv.
Hvis du ikke kommer, vil hele byen snakke om pappa.
Du får det til å handle om deg. Kan du ikke tenke på familien for en gangs skyld?
Jeg har min egen familie nå, og jeg må tilbake til dem.
Hvor er Sue? Hun vil være enig med meg.
Sue og jeg prioriterer vårt eget barn nå.
Kanskje du ville forstått om du hadde egne barn.
Om jeg hadde barn, ville jeg lært dem å beskytte familiens rykte
og møte opp når det er viktig.
Herregud, Emily. Hva har skjedd med deg?
Før var du så… ukonvensjonell,
og nå er du akkurat som pappa.
Gå, nå.
Løp av gårde og hold pappa i hånden. Husk at du tross alt valgte ham.
Frazar Augustus Stearns var en ekte Amherst-mann.
Frazar personifiserte byens ånd. Han var dens kjøtt og blod.
Og selv om det smerter meg å ta farvel…
Hvor er Austin?
-Jeg vet ikke. -Det er galskap at han ikke er her.
Det er galskap at ingen av dem er her.
Kan vi slutte å kalle alt galskap? Det er støtende.
Dessuten er Emily her.
En helt som har gitt byen stor heder.
Og i dag dediserer vi denne kanonen til ham som et minne om den hederen.
En kanon?
Til meg?
Frazar!
-Jeg er Ingen. -Du er her.
Jeg kunne ikke gå glipp av min egen begravelse.
Denne kanonen var i New Bern, der unge Frazar ga sitt liv…
Kan du fatte den fyren?
…for nasjonens sjel.
Beklager. Jeg vet at han er faren din, men han er så overfladisk.
Han prøver bare å hedre deg.
Det var jo grunnen til at du dro i krigen? Du er litt berømt nå, Frazar Stearns.
Og når denne krigen er over,
og nasjonen heles av dette store såret,
er det minnene om de som Frazar Stearns
som vil bli vår felles balsam.
Så hvordan var det?
-Hvordan var hva? -Krigen.
Verre enn jeg forestilte meg.
Som om jeg dro rett inn i helvetes gap, i det mørkeste inferno som fins.
Som Dante.
Ja, akkurat som Dante.
-Og hva fant du der? -Sannheten.
Den råeste, styggeste sannhet. Man kan ikke gjemme seg i krig.
Man tror man møter fienden, men møter egentlig seg selv.
Du er ikke den eneste som har vært i krig.
Jeg hørte det. Så leit med deg og Austin.
Det går bra.
Alt har ordnet seg til det beste.
-Jeg har faktisk lært mye. -Jaså? Som hva?
Vel, jeg har lært at broren min er håpløs og at vi har det bedre uten ham.
Mamma og Vinnie er fortsatt i bearbeidelsesfasen,
men pappa og jeg er sterkere enn noensinne.
Ta med til deres kamerater vår mest ektefølte påskjønnelse…
Jeg har aldri hatt mer håp for familien.
Hva?
-Beklager. Jeg vet ikke om jeg tror deg. -Hva mener du?
Dette håpet ditt har en litt falsk klang.
"…dødelig såret da han oppmuntret mennene
til å angripe fienden på andre siden av jernbanesporet."
Ja, sir. Takk for at du kom. Jeg setter pris på det.
Der er du jo, Edward.
Det var litt av en tale. Fabelaktig jobb.
-Virkelig utmerket. -Takk. Jeg er glad for at du synes det.
Ja, det gjør jeg. Og jeg beklager at jeg tvilte på deg.
Du er så unions-tilhenger som man kan få blitt.
Ja. Og det smerter meg å tenke på at noen har trodd noe annet.
Vel, du vet hvor godt byen liker en god tilbakekomst.
Synd at familien din ikke fikk se det.
-Men vi var det. -Evelina!
Jeg gratulerte faren din med den utmerkede lovtalen.
Var den ikke fabelaktig? Selveste Lincoln kunne ikke sagt det bedre.
Så visst ikke.
Du har alltid vært en god taler. Man må lure på hvorfor du forlot politikken.
Jeg vet ikke det.
Det er kanskje noe å tenke på?
-Ha en fin dag, begge to. -Ha en fin dag, Conkey.
-Bra, pappa. Du var så god. -Synes du virkelig det?
Absolutt. Jeg har aldri vært stoltere over å være datteren din.
Kom. La oss ta en lang rusletur hjem. Vårblomstene springer ut.
Ok.
Mr. Dickinson.
Sue, du kom.
-Ja, selvfølgelig. -Uten mannen din.
Han tar seg av barnet. Vi har kvittet oss med forhåndsbestemte kjønnsroller.
Stemmer det at dere to fortsatt redigerer Drum Beat?
Mener du president Lincolns favorittavis?
Ja, det gjør vi. Hvordan det?
Jeg vil sende inn noe, anonymt.
-Det var morsomt. -Ja.
Jeg har aldri hatt en samtale med påskeliljer før.
Du burde prøve det oftere. De er veldig gode til å lytte.
Ja, de nikket stadig med hodet til alt jeg sa.
Det var fornøyelig.
Em, det er noe jeg har tenkt å snakke med deg om.
Hva er det?
Det er noe viktig jeg vil be deg gjøre for meg.
Jeg skal følge din vilje. Om det så er som en lilje.
Lilje, veldig bra.
Ja… Kan du bli med på kontoret mitt?
-Jeg beklager rotet. -Det ser helt endevendt ut.
Ja. Det er hardt arbeid å skape et ettermæle.
Men jeg tror jeg har funnet ut hva jeg skal etterlate og til hvem,
og det er derfor jeg trenger deg.
Ok.
Jeg vil at du skal være testamentfullbyrderen min.
-Jeg? -Ja, du.
Jeg vet at det er uvanlig.
Men en testamentfullbyrder må være frisk i kropp og sjel,
en som kan utføre ens ønsker til minste detalj,
og tale på dine vegne når du ikke lenger kan det,
en som du stoler på av hele ditt hjerte.
Pappa. Jeg visste ikke at du så sånn på meg.
Jo. Vanligvis er det den eldste sønnens oppgave,
men ting har blitt annerledes i denne familien.
Ikke vær redd, far.
En sønn til tjeneste. Kanskje du ikke har lagt merke til ham før.
Jeg innrømmer at jeg ikke har det.
-Men det er aldri for sent. Sitt ned. -Ja, takk.
Nei, det er min glede.
-Sir. -Ja. Flink gutt.
Vær rask.
Greit?
-Klar når du er det, far. -Utmerket.
Jeg, Edward Dickinson, er av friskt sinn og dømmekraft…
…erklærer at dette er min siste vilje og testamente.
SOM ER AV FRISKT SINN OG DØMMEKRAFT
MIN SISTE VILJE OG TESTAMENTE I CAMBRIDGE I MASSACHUSETTS
MITT NAVN TIL MIN SISTE VILJE OG TESTAMENTE
SISTE VILJE OG TESTAMENTE
Giv akt!
Faen, da.
OBERST T. W. HIGGINSON
Emily.
Fikk du med deg den siste gaven?
Ja. Selvsagt. Beklager, ja.
"Summen av $ 1000 gis som testamentarisk gave til Amherst College Trust."
-Bra. -Ja.
-Jeg trodde jeg mistet deg et øyeblikk. -Vet du hva jeg tenkte på?
Du burde opprette et stipend.
Et stipend?
Hvilken bedre måte å skape deg et ettermæle på enn å investere i folk?
Alt trenger ikke å være et navn på en bygning.
Det er fabelaktig. Helt fabelaktig.
Du store min. Austin ville aldri tenkt på noe sånt.
Vel…
Vet du, Em…
…jeg har innsett hvor heldig jeg er.
Jeg må innrømme at jeg har følt meg sviktet av familien, men aldri av deg.
Du har alltid vært lojal mot meg,
selv om jeg ikke alltid har fortjent det.
Du har måttet tilgi meg for mye.
Og du skal vite at jeg vil gå til mitt dødsleie takknemlig for det.
Alt jeg vil… Alt jeg noensinne har villet, er å gjøre deg lykkelig.
Jeg vet det, pappa. Takk.
Du og jeg bryr oss så mye om familien.
Det er sant.
Og jeg vet hvor vondt det er for deg med broren din på motsatt side.
Vi må sørge for at det aldri skjer noe sånt mellom oss.
Nei. Ingenting vil skille oss.
Nei.
Vi er nesten ferdige.
-Ja. Vi trenger bare det siste punktet. -Det stemmer.
-Kom igjen. -Ok.
Familiehjemmet.
Main Street 280 i Amherst…
…sammen med resten av eiendelene mine som måtte være igjen,
skal gå til…
…min sønn, William Austin Dickinson, Esq.
Mitt liv sto som et ladd gevær…
Og i tilfelle hans død, skal det gå til hans sønn…
Du store min.
Gutten har ikke engang et navn ennå.
Bare skriv "hans eldste sønn".
…i hjørner til en dag…
Tenk deg det.
Din lille navnløse nevø kan ende med å bli vergen din en dag.
Så snodig livet er.
Eieren kom inn, gjenkjente meg.
Og tok meg med seg bort.
Hva er i veien, kjære?
Sier du virkelig…
…at du gir alt til Austin?
Helt uten videre?
Etter alt som har skjedd? Alt sammen?
Selvfølgelig.
Hvem skulle det ellers gått til? Dere kvinner?
Og nå streifer vi i store skoger.
Og nå jakter vi på dådyret.
Og hver gang snakker jeg for ham.
Tenk hvordan det ville tatt seg ut om jeg etterlot alt til datteren min.
Banken ville nok revet testamentet i biter.
De ville trodd jeg var gal. Kvinner kan ikke eie eiendom.
Nei, Em, det har å gjøre med hvor følsomme de er.
Man kan ikke la dem ta egne avgjørelser. Derfor må de være i en manns varetekt,
om ikke min, så Austins. Og om ikke hans, så hans sønns.
Mennene i familien skal ha ansvaret, forhåpentligvis i mange generasjoner.
Dere kvinner er velsignet
med å slippe å ha byrden ved uavhengighet på skuldrene.
Men ikke vær redd, kjære.
Du vil bli godt tatt vare på.
Og jeg forsikrer deg om
at dette er fullstendig i tråd med Massachusetts lov.
Fjellene svarer.
Jeg vokste opp med å tenke…
…at jeg var så heldig som hadde en så fantastisk mann som far.
En mann med ambisjoner, en mann med makt,
som kunne gjøre fabelaktige ting, som kunne forandre verden.
Men sannheten er…
…at du ikke er det.
Unnskyld, hva?
Du er ikke annet enn en redd sau.
Du har ikke makt til å forandre noe, for du…
…har ingen fantasi.
Og av den grunn vil ingen kjenne deg eller bry seg om hvem du var.
Jeg gjorde en feil.
Austin hadde rett om deg.
Jeg tok feil.
Em.
Og jeg smiler et hjertelig lys…
…som gløder mot dalen…
…som om et vulkanutbrudd…
…slipper ut sin glede.
-Pass opp! -Herregud!
-Unnskyld. Jeg så meg ikke for. -Du må følge med.
Ting blir bare verre og verre.
-Unnskyld meg. -Fortell hvordan du gjør det.
Vær så snill.
Hvordan? Hvordan takler du alt sammen?
For verden er så gal, og ærlig talt, jeg vet ikke om jeg klarer mer.
Jeg beklager. Jeg kan ikke. Hva får deg til å tro at jeg har tid til dette?
-Hva er i veien? -Jeg har funnet ut
at Henry har vervet seg i et regiment i sør.
-Han skrev til deg. -Nei! Jeg hørte det av postmannen.
Henry er visst i stand til å skrive brev, bare ikke til familien sin.
Ikke bare kommer Helen til å miste faren sin,
han bryr seg ikke nok til å fortelle oss det.
Han bryr seg, det er jeg sikker på.
Han elsker deg, Betty, og han elsker Helen.
Nå vet du i det minste hvor han er.
En konføderativ hær er på vei mot dem, og de har ikke engang våpen.
-Så leit. -Jeg trenger ikke medlidenhet!
Nei, jeg mente ikke det. Jeg tenker ikke klart nå.
-Jeg har kranglet med faren min. Og… -Ja!
Det er synd at familien din har det så travelt med å ødelegge seg selv.
Men i mellomtiden har verden allerede ødelagt min.
-Du må beholde håpet, Betty. -Håp? Håp er en løgn!
Hvis du tilbringer én dag i mine sko, vil du forstå det.
Sett i gang. Skriv alle de diktene du vil.
Det forandrer ingenting.
Jeg vil ikke ha noe med håp å gjøre. Ingenting.
Håp har bare fått meg til å gråte.
Betty.
Og når om kvelden, vår gode dag er over,
beskytter jeg min mester.
Så mye bedre enn ederdun
er det å få dele hans pute.
For hans fiender er jeg en dødelig fiende.
Ingen vil prøve seg på ny…
…når jeg har rettet løpet mot dem
eller har trukket av.
Selv om jeg kunne leve lenger enn ham,
kan han overleve meg,
for jeg kan bare drepe.
Jeg har ikke makt til å dø.
Du kom.
En grop?
Et inferno.
"Oppgi alt håp."
Oppgi alt håp, og du finner hvor ekte håp fins,
det eneste stedet du ikke har lett, det mørkeste stedet av alle.
Er du klar?
Jeg håper det.
Etter deg.
Vent!
Frazar?
Ingen?
Vinnie!
Er det deg?
Hva gjør du her?
Hva ser det ut som? Jeg prøver å holde alle mennene mine i live.
-Er alle disse mennene dine? -Alle og ingen av dem, takket være deg.
Takket være meg?
Ja, deg.
Om jeg ikke hadde brukt hele livet på å høre deg snakke
om å være en fri og kreativ ånd, ville jeg funnet kjærligheten.
Men, nei. Du måtte få meg til å tenke på kunst og poesi og all den søpla
når jeg skulle ha fokusert på å bli gift.
-Er det… -Diktene dine?
Ja. Og vet du hva? Jeg tror jeg skal brenne dem.
-Det er det eneste de duger til. -Nei. Nei!
Nei, Vinnie, stopp!
Du kan stoppe. Ikke distraher meg fra det som betyr noe.
Slutt å ødelegge sjansen min til lykke.
Stakkars deg.
Emily.
Austin? Vent. Hvor fører du meg?
Beklager, men du er gal. Det er på tide at du blir innelåst.
Hva? Hvorfor det?
Så du ikke gjør mot andre det du gjorde mot meg.
Hva har jeg gjort?
Du vet at du er grunnen til at ekteskapet mitt er en katastrofe.
Det er urettferdig. Du visste at jeg elsket Sue.
Ikke på den måten. Dessuten elsker du ikke Sue.
Du elsker å skrive dikt om å elske Sue. Diktene er det eneste du bryr deg om.
Det er ikke sant.
Jo, det er det. Det vet du.
Jeg er glad i Sue. Og jeg er glad i deg.
Hvis det var sant, ville du gitt oss en sjanse.
Men i stedet skrev du dikt til henne. Du klarte ikke å la være?
Hver dag, en liten dråpe gift.
Hvert av dem har sakte drept ethvert håp vi hadde om lykke.
Austin.
Jeg mente ikke å såre deg.
Du såret meg ikke, Emily.
Du ødela meg.
Jeg er alene og redd, Emily. Jeg mistet mammaen min.
-Mamma? -Kan du gi meg mat, Emily?
Herregud.
Pappa.
Pappa?
Pappa.
Herregud.
Nei. Nei.
Nei, nei, nei! Pappa!
Pappa, nei. Nei, nei, nei.
Emily.
Han er død.
Ja. Og nå kan vi være sammen.
Å, nei. Det er min skyld. Jeg drepte ham.
Ta farvel og bli med meg.
Jeg er lei for det.
Jeg er det.
Det er bare deg og meg nå.
Det er perfekt.
Kanskje vi ikke skulle…
Ikke vær redd, Emily. Ingen kan se oss her nede. Vi er trygge.
Det var ikke det… Det var ikke det jeg mente.
Hva? Vil du ikke kysse meg engang?
Selvfølgelig vil jeg det. Det er bare…
Du virker litt…
Jeg visste det. Du er ikke tiltrukket av meg mer.
Du legger ord i munnen min.
Så la meg legge noe annet der.
Vent. Herregud.
-Herregud, Sue! -Slipp meg, Emily!
Det var aldri håp for oss, vel?
-Hva mener du? -Ikke rør meg igjen.
Vent, Sue.
Ild!
Henry!
Angrip!
Nei. Henry!
Kom igjen, Henry!
Ikke gi opp! Kjemp imot!
Familien din trenger deg.
Vi vinner!
Seieren er vår!
Herregud.
Tekst: Evy Hvidsten