Sveiks!
Ko tu gribi?
Klau, es zinu, ka starp mums ir karš,
bet cerēju, ka šodien mēs varētu pārtraukt uguni
un kopā doties uz bērēm godināt Freizeru.
Es neiešu.
Ko tu runā? Tev ir jāiet.
Freizers bija tavs klasesbiedrs.
-Viens no taviem labākajiem draugiem. -Man nevajag, lai tu man to saki.
Un noteikti nevajag noskatīties, kā tētis izliekas, ka pazina Freizeru,
un izmanto viņa nāvi, lai izrādītos pilsētniekiem.
Varu par viņu sērot viens.
Tu zini: ja tevis tur nebūs, visa pilsēta runās par tēti.
Patiesībā tu domā tikai par sevi. Vai kādreiz nevari padomāt par ģimeni?
Tagad man ir sava ģimene, un man jāatgriežas pie viņiem.
Kur ir Sū? Viņa man piekritīs. Es zinu.
Mums ar Sū tagad pirmajā vietā ir bērns.
Varbūt, ja tev pašai būtu bērni, tu saprastu.
Ja man būtu bērni,
es viņiem mācītu sargāt savas ģimenes labo slavu
un ierasties uz svarīgu pasākumu.
Ak dievs, Emīlij! Kas ar tevi noticis?
Tu biji tāda…
brīvdomātāja,
un tagad tu esi tāda pati kā tētis.
Ej vien!
Skrien turēt tētim rociņu! Atceries: galu galā, tu izvēlējies viņu.
Dikinsone
Bij’ Dzīve mana - Pielādēta -
Freizers Ogastuss Stērnss bija caur un cauri Amerstas vīrs.
Freizers iemiesoja šīs pilsētas garu. Viņš bija tās miesa un asinis.
Un, lai arī man ir sāpīgi atvadīties…
Kur ir Ostins?
Nezinu.
Traki, ka viņa te nav.
Traki, ka te nav neviena no viņiem.
Varam, lūdzu, neteikt par visu "traki"? Tas ir aizvainojoši.
Turklāt Emīlija šeit ir.
Varonis, kurš mūsu pilsētai atnesis lielu slavu.
Un tādēļ šodien mēs šo lielgabalu veltām viņam kā atgādinājumu par šo slavu.
Lielgabalu?
Man?
Freizer!
-Esmu Nekas. -Tu esi šeit.
Nevarēju taču laist garām savas bēres.
Šis lielgabals bija Ņūbernā, kur jaunais Freizers atdeva dzīvību…
Ko viņš tur muld?
…par šīs nācijas dvēseli.
Piedod! Zinu, ka viņš ir tavs tētis, bet tas ir tik sviestaini.
Viņš tikai cenšas tevi godināt.
Tieši tādēļ tu devies karā, atceries?
Tagad tu esi mazliet slavens, Freizer Stērns.
Un, kad karš būs beidzies
un mūsu nācija atkopsies no šī lielā ievainojuma,
atmiņas par tādiem cilvēkiem kā Freizers Stērnss
būs mierinājums mums visiem.
Nu, kā tas bija?
-Kā bija kas? -Karš.
Sliktāk, nekā biju iztēlojies.
Es devos tieši peklē,
vistumšākajā ellē.
Kā Dante.
Jā, gluži kā Dante.
-Un ko tu tur atradi? -Patiesību.
Skarbāko, neglītāko patiesību.
Karā nevar paslēpties.
Cilvēks domā, ka stājas pretī ienaidniekam, bet patiesībā - pats sev.
Tu neesi vienīgais, kurš ir bijis karā.
Tā runā. Man žēl par tevi un Ostinu.
Viss kārtībā.
Viss ir noticis uz labu.
Patiesībā esmu daudz sapratusi.
Tiešām? Piemēram?
Esmu sapratusi, ka mans brālis ir bezcerīgs nejēga
un ka mums bez viņa ir labāk.
Protams, mamma un Vinnija vēl cenšas to aptvert,
bet mēs ar tēti esam stiprāki nekā jebkad.
Taviem ieroču biedriem izsakām vissirsnīgāko atzinību…
Godīgi sakot, par šo ģimeni esmu cerīgāka nekā jebkad.
Kas ir?
-Piedod! Es laikam tev neticu. -Ko tu gribi teikt?
Tava cerība šķiet mazliet neīsta.
"…tika nāvīgi ievainots brīdī, kad uzmundrināja vīrus
doties uzbrukumā ienaidniekam otrpus dzelzceļam."
Jā, ser. Paldies, ka atnācāt. Liels paldies. Es to novērtēju.
Edvard, te tu esi.
Satriecoša runa. Fantastisks veikums.
Tiešām izcili.
Paldies, Itamār. Priecājos, ka tā domā.
Patiešām. Un jāteic: man ļoti žēl, ka es par tevi šaubījos.
Tu esi uzticīgs Savienībai, cik vien uzticīgs var būt.
Jā. Un jūtos sāpināts, ka kāds ir domājis citādi.
Tu jau zini, cik ļoti pilsētai patīk labs atgriešanās stāsts.
Žēl, ka tava ģimene nebija te, lai to redzētu.
-Bet mēs bijām. -Evelīna!
Es tikko apsveicu tavu tēvu par viņa lieliskajiem atvadu vārdiem.
Jā, tie bija lieliski, vai ne?
Pats Linkolns nebūtu varējis pateikt labāk.
Patiesi.
Tu vienmēr esi bijis labs orators, Edvard.
Jābrīnās, kāpēc tu pameti politiku.
Par to es neko nezinu.
Varbūt tā ir viela pārdomām?
Jauku dienu jums abiem!
Jauku dienu, Konkij!
-Malacis, tēt. Tu biji satriecošs. -Tu tiešām tā domā?
Pilnīgi noteikti.
Nekad tā neesmu lepojusies, ka esmu tava meita.
Aiziet! Dosimies jaukā, garā pastaigā uz mājām. Plaukst pavasara puķes.
Labi.
Mister Dikinson!
Sū, tu atnāci.
-Jā, protams. -Bez vīra.
Viņš pieskata mazuli. Mēs ģimenē esam atteikušies
no tradicionālajām dzimumu lomām.
Vai es nekļūdos, ka jūs abi joprojām izdodat Drum Beat?
Tu domā prezidenta Linkolna mīļāko avīzi?
Pilnīgi noteikti izdodam. Kāpēc vaicā?
Es gribētu kaut ko iesniegt. Anonīmi.
-Tas bija jautri. -Jā.
Ar narcisēm es vēl nebiju sarunājies.
Tev tas jādara biežāk. Esmu sapratusi, ka viņas ir ļoti labas klausītājas.
Jā, viņas vienā laidā māja ar galvu par visu, ko es teicu.
Tas bija ļoti patīkami.
Zini, Ema, es gribētu ar tevi par kaut ko parunāt.
Par ko?
Es gribētu, lai tu man izdari kādu svarīgu pakalpojumu.
Ko spēšu darīt - darīšu - Pat Narcises izmēra sīkumu -
Narcise - ļoti atjautīgi.
Jā… Vai ienāksi manā kabinetā? Ejam!
Atvainojos par nekārtību.
Izskatās, ka te kāds visu izvandījis.
Jā. Izrādās, ka mantojuma atstāšana ir smags darbs.
Bet šķiet, ka beidzot esmu izdomājis, ko es atstāšu aiz sevis un kam,
un tieši tāpēc man esi vajadzīga tu.
Labi.
Es gribu, lai tu būtu mana testamenta izpildītāja.
-Es? -Jā, tu.
Zinu, ka tas ir neparasts lūgums.
Bet, saproti, izpildītājam ir jābūt veselam miesā un garā,
cilvēkam, kas var burts burtā izpildīt manas vēlmes,
cilvēkam, kas par mani iestāsies, kad pats vairs nespēšu,
cilvēkam, kuram es pilnībā uzticos.
Tēt! Nezināju, ka tu par mani esi tādās domās.
Jā. Parasti šī loma būtu jāuzņemas vecākajam dēlam,
bet šajā ģimenē viss ir izvērties citādi.
Neuztraucies, tēvs!
Viens dēls ir tavā rīcībā. Varbūt tu viņu iepriekš nebiji pamanījis.
Atzīšos - nebiju.
Bet nekad nav par vēlu.
-Lūdzu, sēdies! -Jā, pateicos.
Nē, esmu pagodināts.
-Ser! -Jā. Krietns puisis, krietns puisis.
Nevelc garumā!
Labi?
-Gatava, ja tu esi gatavs, tēvs. -Lieliski.
Es, Edvards Dikinsons, būdams pie pilna prāta un saprašanas…
apliecinu, ka šī ir mana pēdējā griba un testaments.
BŪDAMS PIE PILNA PRĀTA UN SAPRAŠANAS
MANA PĒDĒJĀ GRIBA UN TESTAMENTS
KEMBRIDŽĀ, MASAČŪSETSĀ
AR SAVU VĀRDU ZEM ŠĪ TESTAMENTA
PĒDĒJĀ GRIBA UN TESTAMENTS
Uzmanību!
Sasodīts!
PULKV. T. V. HIGINSONAM BOFORTĀ, DIENVIDKAROLĪNĀ
EMĪLIJA DIKINSONE AMERSTĀ, MASAČŪSETSĀ
Emīlij!
Vai pēdējo novēlējumu pierakstīji?
Jā, jā, protams. Atvaino… Jā.
"Amerstas koledžas fondam novēlu 1000 $."
-Labi. -Jā.
-Man likās, ka tu uz brīdi novērsies. -Tēt, vai zini, ko es domāju?
Tev vajadzētu nodibināt stipendiju.
Stipendiju?
Jā. Vai ieguldīšana cilvēkos nav labākais veids, kā dažādot savu mantojumu?
Ne jau visam ir jābūt uzrakstam uz ēkas.
Zini, tā ir spoža ideja. Vienkārši spoža.
Ak kungs! Ostinam kas tāds nekad neienāktu prātā.
Nu…
Zini, Ema…
esmu sapratis, ka man ir ļoti paveicies.
Jāatzīst, pēdējā laikā esmu jutis, ka ģimene mani ir pametusi,
bet tu - nekad.
Tu vienmēr esi bijusi man uzticīga,
kaut arī es ne vienmēr esmu bijis tā cienīgs.
Tev daudz kas ir bijis man jāpiedod.
Un es gribu, lai zini, ka mūža miegā aizmigšu, būdams par to pateicīgs.
Es gribu… Vienmēr esmu gribējis tikai to, lai tu būtu laimīga.
Es zinu, tēt. Paldies.
Mums abiem šī ģimene ir tik svarīga.
Taisnība.
Un es zinu, cik tev ir grūti, kad tavs brālis ir pretējā pusē.
Mums jāgādā, lai nekas tāds nenotiek ar mums.
Nē. Nekas mūs nesašķels.
Nesašķels.
Tā, esam gandrīz beiguši.
-Jā. Vēl tikai pēdējais punkts. -Tieši tā.
-Saki! -Labi.
Ģimenes māja.
Meinstrītā 280, Amerstā…
kopā ar manu pārējo atlikušo īpašumu
tiek novēlēta…
manam dēlam skvairam Viljamam Ostinam Dikinsonam.
Bij’ Dzīve mana - Pielādēta -
Un viņa nāves gadījumā - viņa dēlam…
Apžēliņ!
Tam puikam pat vēl nav vārda, vai ne?
Vienkārši raksti "viņa vecākajam dēlam"!
Bise, kas stāv Stūrī
Iedomājies!
Tavs mazais brāļadēls, kam nav vārda,
kādudien var kļūt par tavu aizbildni.
Dzīve ir tik jocīga!
Līdz Saimnieks atnāk - ierauga -
Un aiznes Mani līdzi.
Kas noticis, mīļā?
Vai tu tiešām saki…
ka visu atdod Ostinam?
Tā vienkārši?
Pēc visa, kas noticis? Pēc visa, kas bijis?
Bet protams.
Kuram gan citam?
Jums, sievietēm?
Nu klīstam Kunga Mežos Mēs
Un Stirnas medījam -
Un, kad vien Viņš man runāt liek
Iedomājies, kā tas izskatītos,
ja es visu atstātu meitai.
Banka testamentu droši vien uzreiz saplēstu.
Viņi domātu, ka esmu traks. Sievietēm nevar piederēt īpašums.
Nē, Ema, tam ir sakars ar viņu emocionalitāti.
Viņām vienkārši nevar uzticēt lēmumu pieņemšanu.
Tāpēc viņām ir jāpaliek vīrieša aizgādībā.
Ja ne manā aizgādībā, tad Ostina. Ja ne viņējā, tad viņa dēla.
Šīs ģimenes vīriešiem ir jāpaliek noteicējiem,
cerams, paaudžu paaudzēs.
Saproti, jums, sievietēm, ir palaimējies,
ka jums uz pleciem nav neatkarības nastas.
Taču neuztraucies, mīļā!
Par jums labi parūpēsies.
Un jebkurā gadījumā vari man ticēt,
ka tas pilnībā atbilst Masačūsetsas likumiem.
Skan atbilde no Kalniem -
Zini, es uzaugu, domājot…
kā man ir paveicies, ka tik apbrīnojams cilvēks ir mans tēvs.
Ambiciozs, ļoti ietekmīgs cilvēks,
kurš varētu paveikt visu ko ievērojamu, kurš varētu mainīt pasauli.
Bet patiesībā…
tu tāds nemaz neesi.
Atvaino, ko?
Tu esi tikai nobijusies aita.
Tu nespēj neko mainīt, jo tev…
tev nav iztēles.
Un tādēļ neviens nekad neuzzinās un nevienam nerūpēs, kas tu biji.
Es pieļāvu kļūdu.
Ostinam bija taisnība par tevi.
Es kļūdījos.
Ema!
Es pasmaidu, un maiga gaisma
Atmirdz pār Ieleju -
Tā gluži kā Vezuva seja
Kas priekam ļāvusi vaļu -
-Uzmanīgi! -Ak dievs!
-Betij, piedod! Es neskatījos. -Tev jābūt uzmanīgākai.
Viss kļūst arvien sliktāk un sliktāk.
-Atvaino, man jāiet. -Betij, pasaki, kā tu to spēj.
Lūdzu.
Kā? Kā tu spēj to visu izturēt?
Jo pasaule ir tā sačakarēta un, godīgi sakot,
es nezinu, vai spēju izturēt.
Piedod. Es vienkārši nevaru. Kāpēc tu domā, ka man tam ir laiks?
-Betij, kas noticis? -Noticis tas, ka es tikko uzzināju:
Henrijs ir pievienojies pulkam dienvidos.
-Viņš tev uzrakstīja. -Nē! Tas man bija jāuzzina no pastnieka.
Izrādās, ka Henrijs lieliski spēj rakstīt vēstules,
tikai ne savai ģimenei.
Tātad Helēna ne tikai drīz zaudēs tēvu,
bet viņam pat nerūp mums to pavēstīt.
Nē, nē. Viņam rūp. Esmu droša, ka rūp.
Viņš tevi mīl, Betij, un viņš mīl Helēnu.
Un tagad tu vismaz zini, kur viņš ir.
Viņiem tuvojas konfederācijas armija, un viņiem pat nav ieroču.
-Betij, man ļoti žēl. -Man nevajag tavu žēlumu.
Nē, es to nedomāju tā… Paklau, es šobrīd esmu apjukusi.
Es tikko sastrīdējos ar tēvu.
-Un tad… -Jā!
Man žēl, ka tava ģimene ir tik ļoti aizņemta, pati sevi iznīcinot.
Bet tikmēr pasaule jau ir iznīcinājusi manējo.
Betij, tu nedrīksti zaudēt cerību.
Cerību? Cerība ir meli!
Emīlij, pavadi vienu dienu manā ādā, un tu to sapratīsi.
Aiziet! Raksti tik daudz dzejoļu, cik gribi.
Tas neko nemaina.
Man nevajag nekādu cerību.
Nekādu.
Cerības dēļ esmu tikai raudājusi.
Betij!
Kad Diena galā - Un Nakts klāt -
Sargāju Saimnieku -
Kā Pagalvis es labāka
Par Dūnu Spilvenu -
Kas Viņam naidnieks - naidnieks man -
Tas nekustēsies vairs -
Kam trāpa Skatiens Dzeltenais -
Vai Īkšķis sparīgais -
Kaut varu Viņu pārdzīvot
Jādzīvo ilgāk Viņam -
Jo man tik vara nonāvēt
Bet varas mirt - man nav -
Tu atnāci.
Bedre?
Elle.
"Atmet visas cerības."
Atmet visas cerības, un tu atradīsi patiesu cerību -
tur, kur neesi meklējusi,
vistumšākajā vietā.
Vai esi gatava?
Es ceru.
Pēc tevis.
Pag!
Freizer?
Nekas?
Vinnij!
Tā esi tu.
Ko tu te dari?
Kā izskatās?
Cenšos uzturēt pie dzīvības visus savus vīrus.
Tie visi ir tavi vīri?
Visi un neviens, pateicoties tev.
Pateicoties man?
Jā, tev.
Ja es nebūtu visu mūžu klausījusies tavā sludināšanā,
ka jābūt brīvam un radošam garam, es būtu atradusi īstu mīlestību.
Bet nē, tu liki man domāt par mākslu un dzeju, un par visām tām muļķībām,
lai gan man bija jākoncentrējas uz apprecēšanos.
-Pag, tie ir… -Tavi dzejoļi?
Jā. Un zini ko? Domāju, ka es tos tomēr sadedzināšu.
-Tie noder tikai tam. -Nē. Nē!
Nē, Vinnij, beidz!
Nē, tu beidz! Beidz novērst manu uzmanību no tā, kas patiesībā ir svarīgi.
Beidz iznīcināt manu iespēju piedzīvot laimi.
Nabadziņš!
Emīlij!
Ostin? Ostin, pagaidi! Kur tu mani ved?
Piedod, Emīlij, bet tu esi traka. Pienācis laiks tevi ieslēgt.
Ko? Kāpēc?
Lai tu nevarētu citiem nodarīt to, ko nodarīji man.
Ko? Ko es izdarīju?
Tu lieliski zini, ka mana laulība ir sagrauta tevis dēļ.
Ostin, tas nav godīgi. Tu zināji, ka es mīlu Sū.
Ka tā - nezināju. Turklāt tu nemīli Sū.
Tev patīk rakstīt dzejoļus par mīlestību pret Sū. Tev rūp tikai dzejoļi.
Tā nav taisnība.
Ir gan. Tu zini, ka ir.
Ostin, es mīlu Sū. Un es mīlu tevi.
Ja tā būtu taisnība, tu būtu mums devusi iespēju.
Taču tu turpināji rakstīt viņai dzejoļus. Tu nespēji rimties, vai ne?
Katrs dzejolis - sīks indes piliens,
kas lēnām nogalina visas mūsu cerības uz laimi.
Ostin!
Zvēru, ka negribēju tevi sāpināt.
Tu mani nesāpināji, Emīlij.
Tu mani iznīcināji.
Esmu viena un nobijusies, Emīlij. Es pazaudēju mammīti.
-Mamm? -Vai tu mani pabarosi, Emīlij?
Ak dievs!
Tēt!
Tēt?
Tēt!
Ak dievs!
Nē. Nē.
Nē, nē, nē! Tēt!
Tēt, nē. Nē, nē, nē.
Emīlij!
Viņš ir miris.
Jā. Un tagad mēs varam būt kopā.
Ak nē. Tā ir mana vaina. Mana vaina. Es viņu nogalināju.
Atvadies un nāc man līdzi!
Man žēl.
Tiešām.
Paskat! Tagad esam tikai mēs divas.
Ideāli.
Varbūt mums nevajadzētu…
Neuztraucies, Emīlij! Neviens mūs šeit lejā neredz. Esam drošībā.
Tas nav tas, ko es domāju. Vienkārši…
Ko? Tu pat negribi mani noskūpstīt?
Nē, protams, gribu. Protams, gribu. Tikai…
Tu šķieti mazliet…
Es zināju. Es tev vairs neliekos pievilcīga.
Tu ieliec man mutē vārdus.
Tad ļauj man tur ielikt ko citu.
Pag! Ak dievs!
-Ak dievs, Sū! -Nost no manis, Emīlij!
Mums nebija nekādu cerību, vai ne?
-Ko tu gribi teikt? -Nekad vairs man nepieskaries!
Sū, pagaidi!
Uguni!
Henrij!
Uzbrukumā!
Nē. Henrij!
Saņemies, Henrij!
Nepadodies! Turpini cīnīties!
Tu esi vajadzīgs ģimenei.
Mēs uzvaram!
Uzvara ir mūsu!
Ak dievs!
Tulkojusi Aija Apse