Labas.
Ko nori?
Klausyk, žinau, kad mes su tavim kariaujame,
bet gal šiai dienai nutrauksime ugnį
ir nueisime paminėti Freizaro?
Aš neisiu.
Ką čia kalbi? Reikia nueiti.
Juk mokeisi kartu su Freizaru.
- Jis buvo vienas geriausių tavo draugų. - Nereikia man to priminti.
Ir aš nesiruošiu stebėti, kaip tėtis apsimeta pažinojęs Freizarą
ir naudojasi jo mirtimi, kad pasipuikuotų prieš miestelėnus.
Aš ir vienas galiu jo gedėti.
Juk supranti, kad jei neateisi, visas miestelis šnekės apie tėtį.
Elgiesi savanaudiškai. Ar negali bent kartą pagalvoti apie šeimą?
Aš turiu savo šeimą ir turiu pas ją grįžti.
Kur Siu? Ji mane palaikys. Žinau.
Mums su Siu dabar svarbiausia - mūsų vaikas.
Jei turėtum savo vaikų, suprastum.
Jei turėčiau savo vaikų,
mokyčiau juos saugoti šeimos reputaciją
ir palaikyti ją, kai to iš tiesų reikia.
Dieve, Emile. Kas tau atsitiko?
Anksčiau būdavai tokia...
netradicinė,
o dabar tu - kaip tėtis.
Eik.
Eik pas tėtuką. Nepamiršk, kad pasirinkai jį.
Dikinson
Gyvenimą it šautuvą užtaisiusi laikiau
Freizaras Augustas Sternsas buvo tikras Amhersto žmogus.
Freizaras įkūnijo mūsų miestelio dvasią. Jis - Amhersto kūnas ir kraujas.
Nors man skaudu atsisveikinti...
Kur Ostinas?
Nežinau.
Siaubinga, kad jo čia nėra.
Siaubinga, kad nė vieno jų čia nėra.
Liaukitės viską vadinę siaubinga. Tai žeidžia.
Be to, Emilė - čia.
Didvyris, suteikęs mūsų miesteliui šlovę.
Todėl mes skiriame šią patranką jo šlovės atminimui.
Patranką?
Man?
Freizarai!
- Aš - Niekas. - Tu -čia.
Negalėjau praleisti savo paties laidotuvių.
Ši patranka - iš Niu Berno, kur jaunasis Freizaras atidavė gyvybę...
Gali juo patikėti?
...už mūsų tautos sielą.
Atleisk, žinau, jis - tavo tėtis, bet tai taip lėkšta.
Jis nori pagerbti tave.
Juk dėl šios priežasties išėjai kariauti, pamiršai?
Tapai truputį įžymus, Freizarai Sternsai.
Pasibaigus karui,
kai mūsų tauta gydys savo didžiulę žaizdą,
tokių kaip Freizaras Sternsas atminimas
bus mūsų visų balzamu.
Tai kaip ten?
- Kur? - Kare.
Kur kas blogiau, nei įsivaizdavau.
Lyg būčiau atsidūręs pragaro nasruose,
juodžiausiame košmare.
Kaip pas Dantę.
Taip, kaip pas Dantę.
- Ir ką ten aptikai? - Tiesą.
Gryniausią, bjauriausią tiesą.
Kare nieko nepaslėpsi.
Manai, kad kauniesi su priešu, bet iš tiesų susiduri su savimi.
Ne tu vienas kariavai.
Girdėjau. Apgailestauju dėl jūsų su Ostinu santykių.
Viskas gerai.
Viskas tik į gera.
Daug sužinojau.
Tikrai? Ir ką gi?
Aš sužinojau, kad mano brolis - beviltiškas kvaiša,
ir be jo mums visiems geriau.
Mama su Vine dar su tuo nesusitaikė,
bet mes su tėčiu sutariam puikiai.
Prašome perduoti savo ginklo broliams nuoširdžiausią mūsų padėką...
Mano viltis, kad mūsų šeimai viskas bus gerai, dabar stipriausia.
Kas?
- Atleisk, bet aš tavim netikiu. - Ką nori pasakyti?
Ši tavo viltis skamba nenuoširdžiai.
„...mirtinai sužeistas, jis dar stengėsi įkvėpti karius
pulti priešą kitoje geležinkelio pusėje.“
Taip, pone. Ačiū, kad atėjote. Didelis ačiū.
Edvardai, štai.
Nepaprastai puiki kalba. Nuostabi.
Išties puiki.
Ačiū, Itamarai. Malonu, kad taip manai.
Iš tiesų. Turiu atsiprašyti, kad abejojau tavimi.
Esi pats tikriausias Sąjungos palaikytojas.
Taip. Ir man skaudu žinoti, kad kažkas to nesuprato.
Juk žinai, kaip mūsų miestelis mėgsta gerą susitaikymo istoriją.
Apgailestauju, kad tavo šeimos čia nebuvo.
- Mes buvom. - Evelina!
Ką tik sveikinau tavo tėvą su jo nuostabia panegirika.
Taip, geniali kalba, tiesa?
Pats Linkolnas nebūtų geriau pasakęs.
Iš tiesų.
Esi puikus oratorius, Edvardai.
Nesuprantu, kodėl išėjai iš politikos.
Nežinau.
Gal verta apie tai pagalvoti?
Geros dienos jums abiem.
Geros dienos ir tau, Konki.
- Šaunuolis, tėti. Triuškinanti pergalė. - Taip manai?
Žinoma.
Aš labai didžiuojuosi būdama tavo duktė.
Eime. Mūsų laukia ilgas ir smagus kelias pėsčiomis namo. Gėlės jau žydi.
Gerai.
Pone Dikinsonai.
Siu, atėjai?
- Žinoma. - Viena, be vyro.
Jis liko su kūdikiu. Mes oficialiai atmetėme
visuomenės mums primestus genderinius vaidmenis.
Ar jūs vis dar redaguojate „Drum Beat”?
Kalbi apie mėgstamiausią prezidento Linkolno laikraštį?
Taip, žinoma. O kas?
Norėčiau pateikti straipsnį. Anonimiškai.
- Buvo smagu. - Taip.
Man dar nebuvo tekę kalbėtis su narcizais.
Daryk tai dažniau. Jie puikiai moka išklausyti.
Taip. Jie pritariamai lingavo galvomis.
Buvo labai malonu.
Žinai, Em, noriu apie kai ką su tavimi pasikalbėti.
Apie ką?
Turiu tau svarbią užduotį.
Padarysiu, ką galėsiu - Net jei tai bus tik Narcizų puokštė -
Narcizai, puiku.
Užeik pas mane į kabinetą. Nagi.
Atsiprašau už netvarką.
Lyg plėšikai būtų nusiaubę.
Taip. Pasirodo, palikimo reikalai - gana sudėtingas darbas.
Bet manau, kad pagaliau sumaniau, ką palieku ir kam,
todėl tave ir pasikviečiau.
Gerai.
Noriu, kad būtum mano testamento vykdytoja.
- Aš? - Taip, tu.
Suprantu, kad tai - neįprastas prašymas.
Supranti, vykdytojas turi būti sveiko proto ir kūno žmogus,
tas, kuris tavo norus vykdys raidės tikslumu,
kuris kalbės tavo vardu tada, kai tu jau negalėsi,
kuriuo gali visiškai pasitikėti.
Tėti. Nemaniau, kad esi tokios nuomonės apie mane.
Taip. Tipiškai juo turėtų būti vyresnysis sūnus,
bet mūsų šeimoje susiklostė kitaip.
Būk ramus, tėti.
Sūnus - tavo paslaugoms. Galbūt anksčiau jo nepastebėjai.
Prisipažįstu, nepastebėjau.
Bet niekada ne vėlu.
- Prašau sėstis. - Taip, dėkoju.
Tai aš tau dėkoju.
- Pone. - Tikras šaunuolis.
Paskubėkime.
Taip?
- Aš jau pasiruošusi, tėti. - Puiku.
Aš, Edvardas Dikinsonas, būdamas sveiko proto ir nuovokos,
skelbiu savo paskutinę valią ir testamentą.
BŪDAMAS SVEIKO PROTO IR NUOVOKOS
MANO PASKUTINĖ VALIA
KEMBRIDŽE, MASAČUSETSE
MANO VARDO TESTAMENTAS
PASKUTINIOJI VALIA IR TESTAMENTAS
Dėmesio!
Šūdas.
PUL. T. V. HIGINSONUI BOFORTAS, PIETŲ KAROLINA
EMILĖ DIKINSON AMHERSTAS, MASAČUSETSAS
Emile.
Užrašei paskutinį punktą?
Taip, žinoma. Atleisk.
„1 000 dolerių - Amhersto koledžo fondui.“
- Gerai. - Taip.
- Man pasirodė, kad kažkur nuklydai. - Tėti, žinai, ką galvojau?
Gerai būtų įsteigti stipendiją.
Stipendiją?
Taip. Investicija į žmogų - ar gali būt geresnis būdas praplėsti savo palikimą?
Juk neturi būt vien tik pavardė ant pastato.
Juk tai - genialu. Tiesiog genialu.
Viešpatėliau. Ostinui nebūtų kilusi tokia mintis.
Na...
Žinai, Em...
Man vis tik labai pasisekė.
Turiu pripažinti, kad pastaruoju metu jaučiausi paliktas šeimos,
tačiau tik ne tavęs.
Tu visada mane palaikei,
nors aš ne visada buvau to vertas.
Tau tenka atleisti man daug ką.
Žinok, mirties patalan gulsiu būdamas dėkingas tau už tai.
Tenorėjau, kad tu būtum laiminga.
Žinau, tėti. Ačiū tau.
Mums su tavim labai rūpi mūsų šeima.
Tiesa.
Ir aš suprantu, kaip tau sunku, kai tavo brolis - priešingoje pusėje.
Nieko panašaus neturi nutikti mums su tavim.
Ne. Mūsų niekas neišskirs.
Neišskirs.
Beveik baigėme.
- Taip. Liko paskutinis sakinys. - Teisingai.
- Sakyk. - Gerai.
Šeimos namas.
Mein gatvė 280, Amherstas,
su visais jame esančiai daiktais
pereis...
mano sūnui Viljamui Ostinui Dikinsonui.
Gyvenimą it šautuvą užtaisiusi laikiau.
O jo mirties atveju - jo sūnui...
Vargeli.
Tas berniukas dar neturi vardo, tiesa?
Tiesiog parašyk „jo vyriausiajam sūnui“.
Pažino šeimininkas jį
Gali įsivaizduoti?
Tavo mažasis bevardis sūnėnas
vieną dieną gali tapti tavo globėju.
Keistas tas gyvenimas.
Susigrąžino sau.
Kas tau, dukrele mano?
Nori pasakyti,
kad viską palieki Ostinui?
Štai taip?
Po to, kas nutiko? Viską iki paskutinio daiktelio?
Žinoma.
Kam dar man tai palikti?
Jums, moterims?
Dabar suvereniuos miškuos
Medžiojam pateles.
Ir kai į Jį kaskart kreipiuos
Įsivaizduok, kaip tai atrodytų,
jei viską palikčiau savo dukrai.
Bankas greičiausiai suplėšytų šį mano testamentą.
Jie pamanytų, kad man pasimaišė. Moterys negali turėti turto.
Ne, Em, jūs tam pernelyg emocionalios.
Jūs negalite savarankiškai priimti sprendimų.
Todėl jus turi globoti vyrai,
jei ne aš, tada Ostinas. Jei ne jis, tada jo sūnūs.
Mūsų šeimoje atsakomybė priklausys vyrams
iš kartos į kartą.
Jūs, moterys, džiaukitės,
kad nuo jūsų pečių nuimta nepriklausomybės našta.
Nesijaudink, brangute.
Tavimi bus gerai pasirūpinta.
Bet kuriuo atveju,
visa tai dera su Masačusetso įstatymais.
Kalnai atsako man tuojau.
Žinai, augau manydama,
kad man pasisekė turėti tokį nepaprastą tėtį.
Ambicingą, galingą vyrą,
darantį nuostabius darbus,
galintį mesti iššūkį pasauliui.
Tačiau tiesa yra tai,
jog tu visai ne toks.
Atleisk, ką?
Tu - viso labo bailus avinas.
Neturi tu galios ką nors keisti, nes tu...
tu neturi vaizduotės.
Ir dėl šios priežasties niekam nebus įdomu, kas toks tu buvai.
Aš klydau.
Ostinas sakė tiesą apie tave.
Aš klydau.
Em.
O kai šypsausi - slėnyje
Tokia sodri šviesa,
Tarytum triumfo atspindys
Vezuvijaus veide.
- Atsargiai! - O Dieve!
- Bete, atleisk, nežiūrėjau, kur einu. - Reikia žiūrėti.
Viskas tik blogyn ir blogyn.
- Aš atsiprašysiu... - Bete, sakyk, kaip tau tai pavyksta?
Prašau.
Kaip? Kaip tu ištveri?
Gyvenimas toks sumautas, ir, jei atvirai,
aš jau nebegaliu.
Atleisk, bet negaliu. Kodėl manai, kad turiu tam laiko?
- Bete, kas tau? - Ogi tai, jog sužinojau,
kad Henris Pietuose įstojo į kariuomenę.
- Jis tau parašė? - Ne! Man paštininkas pasakė.
Pasirodo, Henris gali rašyti laiškus,
tik ne savo šeimai.
Dabar Helen ne tik neteko tėvo,
bet dar paaiškėjo, kad jam mes neberūpime.
Ne. Jis jus myli. Aš tuo neabejoju.
Jis myli tave, Bete, ir Helen myli.
Bent jau sužinojai, kur jis dabar yra.
Prie jų artėja Konfederatų armija, o jie net ginklų neturi.
- Bete, man labai gaila. - Man nereikia tavo gailesčio!
Ne, aš ne apie tai… Man galvoj viskas susimaišė.
Ką tik susipykau su tėčiu.
- O tada... - Taip!
Man labai gaila, kad tavo šeima pati save naikina.
Manąją pasaulis jau sunaikino.
Bete, turėk vilties.
Vilties? Viltis yra melas!
Emile, praleisk nors dieną mano kaily, tada tai suprasi.
Eik, rašyk tas savo eiles.
Jos nieko nekeičia.
Aš nenoriu jokios vilties.
Nieko.
Viltis atnešė man vien ašaras.
Bete.
Ir kai nakčia po mūs dienos
Prie jo galvos budžiu -
Mieliau jaučiuos, nei snausdama
Ant gagos priegalvio.
Jo priešui - priešė mirtina -
Daugiau nebetrikdys.
Geltona blykstelės akis,
Nesuvirpės nykštys.
Nors pergyventi jį galiu,
Tačiau aplenkt manęs
Jam nedera - žudyt gebu
Pati, o mirti - ne.
Suspėjai.
Duobė?
Pragaras.
„Tepraranda viltį“.
Prarask viltį ir suprasi, kur yra tikroji viltis,
ten, kur niekad neieškojai,
pačioje tamsiausioje vietoje.
Ar pasiruošusi?
Viliuosi.
Po tavęs.
Palauk!
Freizarai?
Nieke?
Vine!
Čia tu.
Ką čia darai?
O kaip tau atrodo?
Stengiuos gaivinti savo vyrus.
Jie visi - tavo vyrai?
Jie visi ir nė vienas jų. Dėkui tau.
Dėkui man?
Taip, tau.
Jei visą gyvenimą nebūčiau klausiusi tavo kalbų
apie tai, kaip reikia būti laisvomis, kūrybingomis, būčiau suradusi savo meilę.
Bet ne, vertei mane galvoti apie poeziją, meną ir panašų šlamštą,
kai man derėjo stengtis ištekėti.
- Pala, ar čia... - Tavo eilėraščiai?
Taip. Žinai? Gal aš juos sudeginsiu.
- Nieko daugiau jie neverti. - Ne!
Ne, Vine, liaukis!
Pati liaukis. Liaukis trukdžiusi man susikaupt ties tuo, kas svarbu.
Netrukdyk man tapt laiminga.
Vargšelis.
Emile.
Ostinai? Ostinai, palauk. Kur mane vedi?
Atleisk, Emile, bet tu - pamišusi. Metas tave uždaryti.
Ką? Kodėl?
Kad nedarytum daugiau to, ką padarei man.
Ką? Ką aš tau padariau?
Juk puikiai žinai, kad mano santuoka iširo dėl tavęs.
Ostinai, tai - nesąžininga. Tu žinojai, kad mylėjau Siu.
Nežinojau, kad taip. Be to, tu nemyli Siu.
Tau patinka kurti eiles apie tai, kaip myli Siu. Tau rūpi tik tavo poezija.
Netiesa.
Tiesa. Pati žinai.
Ostinai, aš myliu Siu. Ir tave myliu.
Jei mylėtum, būtum leidusi mums patiems gyventi.
Bet tu rašei savo poeziją. Niekaip negalėjai sustot, tiesa?
Kiekvienoje eilutėje - po lašelį nuodų.
Iš lėto nuodijai mūsų viltis į laimę.
Ostinai.
Prisiekiu, nenorėjau tau kenkti.
Tu man nepakenkei, Emile.
Tu mane sužlugdei.
Aš - viena ir man baisu, Emile, nebeturiu mamytės.
- Mama? - Ar pamaitinsi mane, Emile?
O Dieve.
Tėti.
Tėti?
Tėti.
Dieve mano.
Ne.
Ne, ne! Tėti!
Tėti, ne. Ne.
Emile.
Jis mirė.
Taip. Dabar galėsim būt kartu.
O, ne. Tai - mano kaltė. Tai aš jį užmušiau.
Atsisveikink ir eik su manim.
Atleisk man.
Atleisk.
Klausyk. Mes likome tik dviese.
Tobula.
Gal mums nederėtų...
Būk rami, Emile. Niekas mūsų čia nepamatys. Viskas gerai.
Aš ne apie tai.
Ką? Nenori nė pabučiuot manęs?
Ne, žinoma, kad noriu. Labai noriu. Tiesiog...
Atrodai truputį...
Taip ir maniau. Aš tau nebepatinku.
Tu kalbi už mane.
Tai leisk užčiaupsiu tau lūpas.
Palauk, o Dieve mano.
- O Dieve, Siu! - Atstok nuo manęs, Emile!
Mes niekada neturėjom jokių šansų, taip?
- Apie ką tu? - Nebeliesk manęs daugiau.
Siu, palauk.
Ugnis!
Henri!
Į ataką!
Ne, Henri!
Nagi, Henri!
Nepasiduok! Kovok!
Tu reikalingas savo šeimai.
Mes laimim!
Pergalė - mūsų!
O Dieve.
Išvertė Egidija Namavičė (Dikinson eilės - S. Paliulytė)