Szia!
Mit akarsz?
Tudom, hogy háborúzunk,
de reméltem, ma tarthatnánk tűzszünetet,
hogy együtt menjünk el Frazar temetésére.
Én nem megyek.
Hogyhogy? Jönnöd kell.
Frazar az osztálytársad volt.
- Az egyik legjobb barátod. - Nahát, nem mondod!
Azért menjek, hogy lássam apát úgy tenni, mint aki ismerte Frazart,
és a halálát ürügyként használva parádézzon a város előtt?
Majd gyászolok magamban.
Pontosan tudod, hogy ha nem vagy ott, a város a szájára veszi apát.
Neked az kell, hogy ez is rólad szóljon. Nem gondolnál a családra ez egyszer?
Van nekem saját családom, és ideje velük törődnöm.
Hol van Sue? Tudom, hogy ő egyetértene velem.
Sue és én a gyermekünkre koncentrálunk ezentúl.
Talán ha lenne gyereked, megértenéd.
Ha lenne gyerekem,
arra tanítanám, hogy a családja hírneve a legfontosabb,
és ha kell, akkor álljon ki érte.
Jézusom, Emily! Mi ütött beléd?
Annak idején annyira…
különc voltál,
most meg pont olyan vagy, mint apa.
Menj csak!
Menj, fogd a kezét! Végül is te választottad.
Életem - Töltött Puskaként - állt
Frazar Augustus Stearns igazi, virtigli amhersti férfi volt.
Frazar a várost testesítette meg. A két lábon járó Amherst, mondhatnók.
És ugyan fájdalmas a búcsú…
Hol van Austin?
Nem tudom.
Őrület, hogy nincs itt.
Őrület, hogy egyikük sincs itt.
Nem szakadhatnánk le erről az őrületről? Tök sértő.
Nem mellesleg, Emily itt van.
Egy hős, aki dicsőséget hozott a városnak.
Ennek a dicsőségnek és neki állítunk emléket ezzel az ágyúval.
Egy ágyúval?
Nekem?
Frazar!
- Senki vagyok. - Hát itt vagy!
Hát, a saját temetésemet nemigen hagyhattam ki.
Ez az ágyú ott volt New Bern mellett, ahol az ifjú Frazar életét adta…
Miről beszél ez?
…a nemzet lelki üdvéért.
Bocs! Tudom, hogy az apád, de ez akkor is full giccs.
Csak tiszteleg előtted.
Ez az oka, hogy elmentél harcolni, emlékszel?
Helyi híresség lettél, Frazar Stearns.
És amikor a háború véget ér,
és a nemzet a testén ejtett hatalmas sebből gyógyul,
a Frazar Stearnshöz hasonlók emléke lesz
a közös gyógyírünk.
Milyen volt?
- Mármint mi? - A háború.
Rosszabb, mint gondoltam.
Mintha a legsötétebb pokol agyarai
ragadtak volna meg.
Ahogy Dante leírta.
Ja, pont úgy.
- És mit találtál ott? - Az igazságot.
A legnyersebb, legdurvább igazságot.
A háborúban nincs hová bújni.
Azt hiszed, az ellenség vár rád, pedig magaddal kell szembenézned.
Nem te vagy az egyetlen, aki megismerte a háborút.
Hallottam. Sajnálom, ami közted és Austin között van.
Semmi baj.
Tényleg.
Minden jóra fordult.
Nagyon sokat okultam ebből.
Valóban? Például?
Nos, megtudtam, hogy a bátyám egy reménytelen csődtömeg,
és jobban járunk, ha nincs velünk.
Igaz, anyám és Vinnie még mindig igyekszik feldolgozni,
de apám és én erősebbek vagyunk, mint eddig bármikor.
Kérem, tolmácsolják bajtársaiknak szívből jövő elismerésünket…
Soha ilyen reménytelinek nem láttam még a család jövőjét.
Mi van?
- Bocs, de nem tudom, hihetek-e neked. - Hogy érted?
Hamisan cseng a remény.
„…halálos sebet kapott, de így is arra biztatta bajtársait,
hogy támadjanak rá az ellenségre a vasúti sín túloldalán.”
Igenis, uram. Köszönjük, hogy eljöttek. Nagyon köszönjük.
Edward, hát itt van!
Ez aztán remek beszéd volt! Fantasztikus.
Valóban csodás.
Köszönöm, Ithamar. Örülök, hogy tetszett.
Nagyon is. Meg kell mondjam, restellem, hogy kétkedtem önben, Edward.
Önnél nagyobb unionistát még nem láttam.
Igen. És fáj, hogy mások nem így gondolják.
Ön is tudja, mennyire szereti a város egy feltámadás jó kis sztoriját.
Bánom, hogy a családja nem lehetett ennek tanúja.
- Hogyne lett volna! - Ó! Evelina!
Épp gratuláltam édesapjának a remek gyászbeszéd végett.
Zseniális volt, nemde?
Lincoln maga sem mondhatott volna szebbet.
Nem bizony.
Edward, ön mindig is remek szónok volt.
Vajon miért fordított hátat a politikának?
Hát, nem is tudom.
Esetleg el lehetne gondolkodni rajta.
Szép napot mindkettőjüknek!
Szép napot, Conkey!
- Szép volt, apám! Nagyon odatette. - Gondolod, gyermekem?
Abszolút.
Ennyire büszke rég voltam magára.
Jöjjön, sétáljunk haza! A tavaszi virágok most nyílnak.
Rendben.
Mr. Dickinson.
Sue, hát itt vagy!
- Hogyne jöttem volna. - A férjed nélkül.
Ő vigyáz a gyerekre. Hivatalosan is sutba dobtuk
a hagyományos nemi szerepeket a házunkban.
Ugye jól tudom, hogy még ti szerkesztitek a Drum Beatet?
Úgy érted, Lincoln elnök kedvenc lapját?
Hogy a viharba ne mi szerkesztenénk! Miért?
Szeretnék megjelentetni valamit. Név nélkül.
- Ezt kifejezetten élveztem. - Én is.
Bevallom, nárcisszal most társalogtam életemben először.
Gyakrabban kéne. Remek hallgatók.
Igen, egyre csak bólogattak arra, amit mondtam.
Rendkívül kellemes volt.
Volna itt valami, amiről már régen szerettem volna beszélni veled.
Éspedig?
Elég fontos dologra szeretnélek megkérni.
Amit megtehetek - megteszek - Bár egy nárcisznál több nem lesz, lehet -
Nahát, remek rím!
Nos… Menjünk is át a dolgozószobámba!
Hú! Elnézést a rendetlenségért!
Mintha direkt széthajigáltak volna itt mindent.
Mint kiderült, nem könnyű örökséget hagyni magunk után.
De végre sikerült eldöntenem, kire és mit hagyok,
és ehhez van rád nagy szükségem.
Ó! Rendben
Meg szeretnélek kérni, hogy légy a végrendeletem végrehajtója.
- Én? - Igen, te.
Tudom, szokatlan kérés.
De a végrehajtónak ép testben kell ép elmével bírnia,
aki betűről betűre betartja a végrendelkezést,
és aki a hangja lehet a rendelkezőnek, amikor neki már nincsen.
Olyan személy, akiben maradéktalanul megbízunk.
Azta, apám! Nem is tudtam, hogy így tekint rám.
Igen. Nos, ezt a szerepet tipikusan a legidősebb fiú tölti be,
de ebben a családban másképp alakultak a dolgok.
Ne aggódjon, apám!
Egy fiú, szolgálatára. Személyem eddig elkerülhette a figyelmét.
Bevallom, elkerülte.
De még semmi sem késő.
- Kérlek, foglalj helyet! - Köszönöm, örömmel.
Én örülök még csak!
- Uram! - Igen. Helyes, fiam, helyes.
Ne piszmogj!
Rendben?
- Felőlem kezdhetjük. - Remek.
Én, Edward Dickinson, ép elmém és ítélőképességem birtokában…
kijelentem, hogy ezen dokumentum a hivatalos végrendeletem.
ÉP ELMÉM ÉS ÍTÉLŐKÉPESSÉGEM BIRTOKÁBAN
VÉGRENDELETEM
CAMBRIDGE-BEN, MASSACHUSETTS ÁLLAMBAN
NEVEMET ADOM EZEN VÉGRENDELETHEZ
VÉGRENDELET
Vigyázz!
Nabazdmeg!
T W HIGGINSON EZREDES BEAUFORT, DÉL-KAROLINA
Emily.
A legutóbbi hagyományozást leírtad?
Igen, hogyne. Bocsánat, meg is van.
„Ezer dollárt adományozok az Amhersti Egyetemi Alapítványnak.”
- Helyes. - Igen.
- Úgy tűnt, mintha elkalandoztál volna. - Tudja, mi jutott eszembe?
Ösztöndíjat kellene alapítania.
Ösztöndíjat?
Igen. Azzal hagyna valódi örökséget, ha az emberekbe fektetne.
Nem csupán egy épületre írt névben kellene gondolkodnia.
Hát ez zseniális. Egyszerűen zseniális.
A mindenit! Austinnak soha nem jutott volna eszébe hasonló sem.
Nos…
Tudod, Em…
rádöbbentem én, micsoda szerencsés flótás vagyok.
Mostanság igencsak azt éreztem, hogy a családom elfordult tőlem,
téged kivéve.
Te mindig is lojális voltál hozzám,
annak ellenére, hogy nem mindig érdemeltem ki.
Nagyon sok mindent meg kellett bocsátanod nekem.
Azt akarom, hogy tudd: ezért halálomig hálás leszek neked.
Én csak annyit… Csak azt akartam, hogy boldog légy.
Tudom, apám. És köszönöm.
Mindkettőnk a szívén viseli a család sorsát.
Így igaz.
Tudom, menyire nehéz ez apámnak úgy, hogy a testvérével ellentétes oldalon áll.
Ez nem történhet meg velünk. Erről tennünk kell.
Nem fog. Semmi nem állhat közénk.
Nem fog.
Lassan megvagyunk.
- Igen. Az utolsó záradék jön. - Pontosan.
- Halljam! - Oké. Hú!
A családi ház.
Fő utca 280, Amherst…
A házat, minden további ingóságommal egyetemben,
örökül hagyom…
fiamra, William Austin Dickinsonra.
Életem - Töltött Puskaként - állt
Halála esetén a nevezett ház és ingóságok örököse az ő fia, nevezett…
Istenem!
Még csak neve sincs a fiúnak, igaz?
Annyit írj, hogy „legidősebb fia”!
Sarokban - Míg egy nap
Képzeld csak!
A kis névtelen unokaöcséd
egy nap még rólad fog gondoskodni.
Vicces az élet, nem?
A Gazda meglátott - azonosított -
És Vállára vett.
Mi a baj, kedvesem?
Most komolyan azt mondja…
hogy mindent Austinra hagy?
Csak így?
Azok után, ami történt? Minden az övé lesz?
Természetesen.
Ki más örökölhetné?
A nők?
Erdeit járjuk most
És Őzre vadászunk -
És ha megszólalok Helyette
Gondolj csak bele, hogy nézne az ki,
ha mindenemet a lányomra hagynám!
A bank össze is tépné a végrendeletet.
Azt hinnék, elment az eszem. Nőnek nem lehet tulajdona.
Nem, Em, bizonyára azért, mert a nők túlságosan is érzelgősek.
Ennélfogva megbízhatatlanok, döntéseket nem hozhatnak.
Ezért kell mindent egy férfira hagyni,
ha nem az enyémre, akkor Austinéra. És ha őrá sem, akkor az ő fiára.
A család férfi tagjainak kell irányítaniuk,
remélhetőleg még sok generáción keresztül.
Titeket, nőket megáldott a sors azzal,
hogy levette a vállatokról a függetlenség terhét.
Ó! Ne aggódj, kedvesem!
Jó kezekben leszel.
És ha már itt tartunk, megnyugtatlak,
hogy mindez Massachusetts állam törvényeinek szellemében íródott.
A Hegyek felelnek legott -
Tudja, abban a hitben nőttem fel…
hogy szerencsés vagyok, mert olyan rendkívüli apám van.
Ambiciózus, nagy hatalmú,
aki csodálatos dolgokat visz véghez,
aki megváltoztatja a világot.
Az igazság ezzel szemben az…
hogy maga cseppet sem ilyen.
Hogy mondod?
Maga csak egy ijedt birka.
Nincs hatalma változtatni semmin…
mivel nincs fantáziája.
És pontosan ezért nem fog senki emlékezni magára.
Nagyot hibáztam.
Austinnak igaza volt.
Én tévedtem.
Em!
Melegen mosolygok hát
Beragyogom a Völgyet -
Mintha a Vezúv maga
Eresztené szabadjára élvezetét -
- Óvatosan! - Jesszusom!
- Betty, sajnálom. Figyelmetlen voltam. - Figyelj oda!
Egyre rosszabb minden.
- Ha megbocsátasz. - Betty, áruld el, hogy csinálod!
Kérlek!
Hogyan? Hogyan nem esel szét?
Hiszen a világ egyre rémesebb,
és nemigen húzom már sokáig.
Bocs, de ez most nem megy. Honnan veszed, hogy ráérek az ilyesmire?
- Betty, mi a baj? - Az, hogy megtudtam,
hogy Henry beállt egy ezredbe délen.
- Hát csak írt! - Nem! A postástól kellett megtudnom.
Úgy tűnik, Henry nagyon is képes a levélírásra,
csak nem a családjának.
Szóval Helen nemhogy elveszíti az apját,
de őt ez egyáltalán nem érdekli.
Nem, dehogy! Érdekli! Biztos vagyok benne.
Szeret téged, Betty, és imádja Helent.
Legalább tudod, hol van.
A konföderációs hadsereg közelít feléjük, és még csak puskájuk sincs!
- Betty, annyira sajnálom! - Nem kérek a szánalmadból!
Nem úgy értettem… Most nem tudok tiszta fejjel gondolkodni.
Épp most vesztem össze apámmal.
- És aztán… - Igen!
Tök szar, hogy a családod éppen saját magát robbantja szét.
Mindeközben a világ az enyémet már elpusztította.
Betty, ne hagyjon el a remény!
Remény? Az mekkora hazugság!
Ha csak egy napot eltöltenél a helyemben, megértenéd.
Írd csak a verseidet, írj, amennyit csak tudsz!
Semmin nem változtat.
Nekem nem kell a remény.
Egyáltalán.
A remény csak megríkat.
Betty!
És mikor leszáll az Éj - A jól végzett Napra -
Gazdám álmát őrzöm -
Jobb ez, mint Pehelykönnyű
Párnát - megosztani vele -
Az Ő ellensége - Az én ellenségem halálig -
Egyszer törhet rá csupán -
Sárga Szememet ragasztom rá -
Vagy az Ujjamat a ravaszra -
Bár én Nála - tovább élhetek
Neki tovább élni muszáj - nálam -
Mert én csak ölhetek
Halni - nem tudok -
Csak ideértél!
Egy verem?
Egy pokol.
„Hagyj fel minden reménnyel!”
Hagyj fel minden reménnyel, és megtalálod a valódi reményt ott,
ahol még nem kerested,
a legsötétebb helyen!
Készen állsz?
Remélem.
Csak utánad.
Várj!
Frazar?
Senki?
Vinnie!
Ó, te vagy az.
Mit keresel te itt?
Szerinted?
Igyekszem életben tartani a férjeimet.
Ők mind azok?
Mind, és egyik sem, köszönhetően neked.
Nekem köszönhetően?
Igen, neked.
Ha az életemet nem azzal töltöm, hogy a papolásodat hallgatom
a szabad, kreatív szellememről, akkor rám talált volna az igaz szerelem.
De nem, teletömted a fejemet a költészettel meg hasonló baromságokkal,
ahelyett, hogy a férjvadászattal foglalkoztam volna.
- Várj, azok nem… - A verseid?
Dehogynem. És tudod, mit? El is égetem őket.
- Másra amúgy sem jók! - Ne! Ne!
Ne, Vinnie, állj!
Te állj le! Ne vond el a figyelmemet a fontos dolgokról!
Hadd legyen már esélyem az igaz boldogságra!
Ó, szegénykém!
Pszt! Emily!
Austin? Austin, várj! Hova viszel?
Sajnálom, Emily, de őrült vagy, így ideje, hogy bezárjalak.
Mi? Minek?
Hogy mással ne tehesd meg, amit velem.
Mit? Mit tettem?
Pontosan tudod, hogy miattad ment gajra a házasságom!
Austin, ez így nem fair. Tudtad, hogy szeretem Sue-t.
Azt nem, hogy úgy. És mellesleg, te nem Sue-t szereted.
Verselni szeretsz arról, hogy szereted. Csak a verseid érdekelnek.
Ez nem igaz.
Dehogynem. És ezt te is tudod.
Austin, szeretem Sue-t. És téged is.
Ha ez igaz lenne, kaptunk volna tőled egy esélyt.
Ehelyett egyre csak írtad a verseket. Nem bírtál magadnak parancsolni, mi?
Minden egyes vers egy újabb csepp méreg.
Lassan, de biztosan mételyezték meg boldogságunk reményét.
Austin.
Esküszöm, nem akartalak bántani.
Nem bántottál, Emily!
Elpusztítottál!
Egyedül vagyok, Emily, és félek! Elvesztettem a mamámat!
- Anyám? - Megetetsz, Emily?
Jézusom!
Apa!
Apa?
Apa!
Jézusom!
Ne! Ne!
Ne, ne, ne! Apa!
Apa, ne! Ne, ne, ne!
Emily.
Meghalt.
Aha. Végre együtt lehetünk.
Ó, ne! Az én hibám. Az én hibám. Én öltem meg!
Köszönj el szépen, és gyere velem!
Sajnálom!
Nagyon sajnálom!
Látod? Már csak mi ketten vagyunk.
Tökéletes.
Izé, nem biztos, hogy kéne…
Nyugi, Emily! Idelent senki nem lát. Biztonságban vagyunk.
Nem arra értettem. Csak…
Mi az? Már meg sem akarsz csókolni?
Hogyne akarnálak! Csak…
Nekem kicsit…
Tudtam! Már nem tartasz vonzónak.
Szavakat adsz a számba.
Hadd adjak valami mást is!
Várj! Jézusom!
- Jesszusom, Sue! - Szállj le rólam, Emily!
Ugye soha nem volt szemernyi esélyünk sem?
- Hogy érted? - Hozzám ne érj!
Sue, várj!
Tűz!
Henry!
Támadás!
Ne! Henry!
Gyerünk, Henry!
Ne add fel! Harcolj!
A családodnak szüksége van rád!
Győzelemre állunk!
A győzelem a miénk!
Istenem!
A feliratot fordította: Varga Attila