היי.
מה את רוצה?
תשמע, אני יודעת שאנחנו במצב מלחמה,
אבל קיוויתי שנוכל לעשות הפסקת אש היום
וללכת להלוויה יחד, לכבד את זכרו של פרייזר.
אני לא הולך.
על מה אתה מדבר? אתה חייב ללכת.
פרייזר היה בכיתה שלך.
הוא היה אחד החברים הכי טובים שלך. -אני לא צריך שתספרי לי את זה.
ובטח שאני לא צריך לראות את אבא מעמיד פנים שהכיר את פרייזר
ומשתמש במוות שלו כדי להתהלך כמו טווס מול כל העיר.
אני יכול להתאבל עליו לבדי.
אתה יודע שאם לא תהיה שם, כל העיר תדבר על זה.
אתה ממש מתמקד בעצמך. אתה לא יכול לחשוב על המשפחה לשם שינוי?
יש לי משפחה משלי עכשיו ואני צריך לחזור אליה.
איפה סו? היא תסכים איתי. אני בטוחה.
סו ואני שמים את הילד שלנו בראש סדר העדיפויות עכשיו.
אולי אם היו לך ילדים משלך, היית מבינה.
אם היו לי ילדים משלי,
הייתי מלמדת אותם להגן על המוניטין של המשפחה שלהם
ולהגיע ברגעים החשובים באמת.
אלוהים, אמילי. מה קרה לך?
פעם היית כל כך…
לא קונבנציונלית.
ועכשיו את בדיוק כמו אבא.
בבקשה.
לכי ותחזיקי לאבא את היד. זכרי, בחרת בו, אחרי הכול.
"דיקנסון"
- חיי עמדו - אקדח טעון -
פרייזר אוגוסטוס סטרנס היה בן אמהרסט בכל רמ"ח איבריו.
פרייזר גילם את רוח העיר. הוא היה בשר מבשרה.
ואף שכואב לי להיפרד…
איפה אוסטין?
אני לא יודע.
משוגע שהוא לא כאן.
משוגע שאיש מהם לא כאן.
אפשר להפסיק לקרוא לכל דבר משוגע? זה פוגעני.
חוץ מזה, אמילי כאן.
גיבור שהביא תהילה רבה לעיר.
ולכן היום, אנחנו מקדישים לו את התותח הזה כתזכורת לתהילה הזו.
תותח?
בשבילי?
פרייזר!
אני אף אחד. -אתה כאן.
לא יכולתי לפספס את ההלוויה של עצמי.
התותח הזה היה בניו ברן, בדיוק במקום שבו פרייזר הקריב את חייו…
את מאמינה עליו?
למען נשמת האומה הזו.
אני מצטער. אני יודע שהוא אבא שלך, אבל הוא מה זה נדוש.
הוא רק מנסה לחלוק לך כבוד.
זו הסיבה שיצאת למלחמה, זוכר?
אתה מפורסם קצת עכשיו, פרייזר סטרנס.
וכשהמלחמה הזו תסתיים,
והאומה שלנו תחלים מהפצע הגדול הזה,
הזיכרונות מאנשים כמו פרייזר סטרנס
הם אלה שיהיו המשחה המשותפת שלנו.
אז… איך זה היה?
איך מה היה? -המלחמה.
זה היה גרוע משתיארתי לעצמי.
כאילו נכנסתי למלתעות הגיהינום,
התופת האפל ביותר.
כמו דנטה.
כן, בדיוק כמו דנטה.
ומה מצאת שם? -את האמת.
האמת הגולמית והמכוערת ביותר.
אי אפשר להסתתר במלחמה.
אתה חושב שאתה נלחם באויב כשבעצם אתה נלחם בעצמך.
אתה לא היחיד שהיה במלחמה.
שמעתי. אני מצטער עלייך ועל אוסטין.
זה בסדר.
הכול הסתדר לטובה.
האמת היא שלמדתי הרבה.
באמת? מה למשל?
טוב, למדתי שאחי הוא אסון מוחלט
ושעדיף לכולנו בלעדיו.
כן, אימא וויני עוד מתגברות על זה,
אבל אבא ואני חזקים מאי פעם.
אנא הכירו מכל הלב באוחזים בנשק…
באמת שמעולם לא הייתי מלאת תקווה יותר למשפחה הזו.
מה?
אני מצטער. אני לא בטוח שאני מאמין לך. -מה זאת אומרת?
התקווה שלך נשמעת לי מזויפת קצת.
"פצוע אנושות בעודו קורא לאנשים
להסתער על האויב שמעבר לפסי הרכבת."
כן, אדוני. תודה שבאת. תודה רבה. אני מעריך את זה.
אדוארד, הנה אתה.
זה היה יופי של נאום. עבודה נהדרת.
באמת… נהדר.
תודה, איתמר. אני שמח שאתה חושב כך.
אני חושב כך בהחלט. ואני חייב להגיד שאני מצטער שפקפקתי בך.
אתה נאמן לאיחוד לחלוטין.
כן. וכואב לי לחשוב שמישהו חשב אחרת אי פעם.
טוב, אתה יודע שהעיר מתה על קאמבק טוב.
אני רק מצטער שהמשפחה שלך לא הייתה כאן כדי לראות את זה.
אבל היינו כאן. -אוולינה.
בדיוק בירכתי את אבא שלך על ההספד המצוין שלו.
כן, זה היה מבריק, מה?
לינקולן בכבודו ובעצמו לא היה מנסח זאת טוב יותר.
בהחלט.
תמיד היית טוב על במה, אדוארד.
זה גורם לי לתהות למה עזבת את הפוליטיקה בכלל.
אני לא בטוח.
אולי זה נושא למחשבה?
יום טוב לשניכם.
יום טוב, קונקי.
עבודה טובה, אבא. שיחקת אותה. -את באמת חושבת?
בהחלט.
מעולם לא הייתי גאה יותר להיות הבת שלך.
קדימה. בוא נלך בדרך הארוכה הביתה. פרחי האביב מתחילים לפרוח.
בסדר.
מר דיקנסון.
סו, באת.
כן, ברור שבאתי. -בלי בעלך.
הוא שומר על התינוק. נפטרנו רשמית
מתפקידי מגדר כפויים בבית שלנו.
האם אני צודקת במחשבה ששניכם עדיין עורכים את "דראם ביט"?
את מתכוונת לעיתון האהוב על הנשיא לינקולן?
בהחלט. למה?
אני רוצה להגיש משהו, בעילום שם.
זה היה כיף. -כן.
לא שוחחתי עם נרקיסים מעולם.
כדאי לך לעשות את זה יותר. בעיניי הם מקשיבים היטב.
כן, הם נדו בראשם אחרי כל דבר שאמרתי.
זה מצא חן בעיניי מאוד.
תשמעי, אם, יש משהו שהתכוונתי לדבר איתך עליו.
מה?
יש דבר חשוב מאוד שאני רוצה לבקש שתעשי למעני.
"אעשה כל מה שאוכל, גם אם יהיה זה קטן כנרקיס…"
נרקיס, מחוכם מאוד.
כן… תיכנסי למשרד שלי, בבקשה. בואי.
אני מתנצל על הבלגן.
נראה כאילו שדדו את המקום.
כן. מתברר שכתיבת צוואה היא עבודה קשה.
אבל אני חושב שסוף כל סוף גיליתי מה אוריש ולמי,
וזו הסיבה שאני צריך אותך.
בסדר.
אני רוצה שתהיי המוציאה לפועל של הצוואה שלי.
אני? -כן, את.
אני יודע שזו בקשה חריגה.
אבל תביני, מוציא לפועל צריך להיות בריא בגופו ובנפשו,
אדם שיוכל לבצע את המשאלות שלך בדיוק,
אדם שיוכל לדבר בשמך כשכבר לא תוכל לעשות זאת,
אדם שאתה בוטח בו בכל לבך.
וואו, אבא. לא ידעתי שכך אתה חושב עליי.
כן. לרוב זה התפקיד של הבן הבכור,
אבל במשפחה הזו העניינים התגלגלו אחרת.
אל תדאג, אבא.
בן אחד לשירותך. אולי לא הבחנת בו קודם לכן.
אני מודה שלא.
אבל אף פעם לא מאוחר מדי.
שב, בבקשה. -כן, תודה.
לא, העונג כולו שלי.
אדוני. -כן. בחור טוב. בחור טוב.
תזדרז.
בסדר?
אני מוכן כשאתה מוכן, אבא. -מצוין.
אני, אדוארד דיקנסון, בהיותי בדעה צלולה ומיושבת…
מכריז בזאת שזוהי צוואתי האחרונה.
- בדעה צלולה ומיושבת -
- זוהי צוואתי האחרונה... -
- בקיימברידג', מסצ'וסטס... -
- צוואתי האחרונה... -
- צוואה אחרונה -
הקשב!
שיט.
- אל"ם ת"ו היגינסון בופורט, דרום קרוליינה -
- אמילי דיקנסון אמהרסט, מסצ'וסטס -
אמילי.
רשמת את הפריט האחרון?
כן, כמובן. סליחה… כן.
"סכום של 1,000 דולר יועבר לקרן קולג' אמהרסט."
טוב. -כן.
חשבתי שאיבדתי אותך לרגע. -אבא, אתה יודע מה חשבתי?
כדאי שתקים מלגה.
מלגה?
כן, אין דרך טובה יותר להרחיב את תיק המורשת שלך מאשר בהשקעה באנשים.
לא כל דבר חייב להיות שם על בניין.
זה מבריק. פשוט מבריק.
בחיי. אוסטין לא היה חושב על רעיון כזה.
טוב…
תשמעי, אם…
הבנתי שאני בר מזל מאוד.
עליי להודות שלאחרונה הרגשתי שהמשפחה הזו זנחה אותי,
אבל את לא עשית זאת מעולם.
תמיד היית נאמנה לי.
למרות שלא תמיד הייתי ראוי לזה.
נאלצת לסלוח לי על הרבה.
ואני רוצה שתדעי שארד לקבר כשאני אסיר תודה על כך.
כל מה שאני רוצה, כל מה שרציתי מאז ומעולם זה לשמח אותך.
אני יודעת, אבא. תודה.
את ואני אוהבים מאוד את המשפחה הזו.
זה נכון.
ואני יודעת כמה קשה לך כשאח שלך בצד השני.
עלינו לוודא שדבר כזה לא יקרה בינינו לעולם.
לא, דבר לא יפלג אותנו.
נכון.
אז כמעט סיימנו.
כן, חסר לנו רק הסעיף האחרון. -נכון.
דבר אליי. -בסדר.
בית המשפחה.
רחוב מיין 280, אמהרסט…
לצד כל רכוש אחר שנותר,
יצווה בזאת ל…
בני, אדון ויליאם אוסטין דיקנסון.
"חיי עמדו - אקדח טעון…"
ובמקרה מותו, יועבר הרכוש לבנו…
בחיי.
עוד אין לילד שם, מה?
פשוט תכתבי "בנו הבכור".
"בפינות, עד אותו היום…"
איזה קטע.
האחיין הקטן שלך שעוד אין לו שם
עשוי להפוך לאפוטרופוס שלך יום אחד.
כמה מוזרים הם החיים.
"בעליי נפטר, אלמוני
וסחף אותי איתו."
מה קרה, יקירתי?
אתה באמת אומר לי…
שתיתן הכול לאוסטין?
סתם כך?
אחרי כל מה שקרה? כל דבר ודבר?
ודאי.
אז למי אוכל להוריש את זה?
לכן, הנשים?
"ועכשיו אנחנו משוטטים ביערות ריבוניים
ועכשיו אנחנו צדים את האיילה
ובכל פעם שאני מדבר בשמו…"
תארי לעצמך איך זה ייראה,
אם אוריש הכול לבת שלי.
הבנק יקרע את הצוואה לגזרים.
הם יחשבו שהייתי לא שפוי. נשים לא יכולות להחזיק רכוש.
לא, אם, זה קשור למידת הרגשנות שלהן.
פשוט אי אפשר לסמוך עליהן שיקבלו החלטות בעצמן.
זו הסיבה שהן צריכות גבר שיטפל בהן,
אם לא אני, אז אוסטין. ואם לא הוא, הבן שלו.
הגברים במשפחה הזו יישארו האחראים,
אני מקווה שבמשך דורות רבים.
כלומר, אתן הנשים זכיתן
שאינכן צריכות לשאת את נטל העצמאות על השכם.
אבל אל תדאגי, יקירתי.
לא יחסר לך דבר.
ובכל מקרה, אני מבטיח לך,
שזה בהחלט תקף לפי חוקי מסצ'וסטס.
"תשובתו הישירה של ההר…"
תשמע, בילדותי נהגתי לחשוב…
שאני בת מזל שאבי הוא גבר יוצא מגדר הרגיל כל כך.
גבר בעל שאיפות, גבר חזק מאוד,
שיכול לעשות דברים מדהימים,
שיכול לשנות את העולם.
אבל האמת היא…
שאתה לא כזה בכלל.
סליחה, מה?
אתה סתם כבשה מפוחדת.
אין לך כוח לשנות דבר כי אתה…
חסר דמיון.
ולכן, איש לא ידע לעולם ולאיש לא יהיה אכפת לעולם מי היית.
שגיתי.
אוסטין צדק לגביך.
אני טעיתי.
אם.
"ואם אחייך, אור לבבי כל כך
עלי עמק יזהר
כאילו מפני הר וזוב
פורץ העונג וזורם…"
זהירות! -אלוהים אדירים!
בטי, אני מצטערת. -את צריכה להיות מרוכזת.
המצב רק הולך ומחמיר.
תסלחי לי. -בטי, תגלי לי איך את עושה את זה.
בבקשה.
איך? איך את נשארת מאופסת?
כי העולם הזה דפוק מאוד, ובכנות,
אני לא בטוחה שאני יכולה להמשיך.
אני מצטערת, אני לא יכולה. למה את חושבת שיש לי זמן לזה?
בטי, מה קרה? -מה שקרה זה שהרגע גיליתי
שהנרי הצטרף לגדוד בדרום.
הוא כתב לך? -לא, שמעתי את זה מהדוור.
מתברר שהנרי מסוגל בהחלט לכתוב מכתבים,
אבל לא למשפחה שלו.
אז לא רק שהלן עומדת לאבד את אבא שלה,
גם לא אכפת לו מספיק בשביל לספר לנו על כך.
לא, אכפת לו. אני בטוחה שאכפת לו.
הוא אוהב אותך, בטי, והוא אוהב את הלן.
ולפחות את יודעת איפה הוא עכשיו.
צבא הקונפדרציה בדרך אליהם ואין להם אפילו כלי נשק.
בטי, אני מצטערת. -אני לא צריכה את הרחמים שלך.
לא התכוונתי לזה, תשמעי, אני לא חושבת בהיגיון כרגע.
הרגע רבתי עם אבא שלי
ו… -כן!
אני מצטערת שהמשפחה שלך עסוקה כל כך בלהשמיד את עצמה.
אבל בינתיים, העולם כבר השמיד את המשפחה שלי.
בטי, את חייבת להמשיך לקוות.
תקווה? תקווה היא שקר!
אמילי, תיכנסי יום אחד לנעליי ותביני.
בבקשה. תכתבי כמה שירים שאת רוצה.
זה לא ישנה דבר.
אני לא רוצה שום קשר לתקווה.
שום קשר.
התקווה רק גרמה לי לבכות.
בטי.
"וכשבלילה, תם יומנו הטוב
אני שומר על ראש אדוני,
טוב הוא מלחלוק
בכרית הנוצות הרכה,
לאויבו, אני אויב קטלנית
ושוב לא יקום
מי שאפקח עליו עין צהובה
או אצבע מבינה.
אף שייתכן שחיי יהיו ארוכים משלו
חייב הוא לחיות יותר
כי לי יש את הכוח להרוג…"
"אך לא את הכוח למות."
הגעת.
בור?
תופת.
"נטשו כל תקווה."
נטשו כל תקווה ותגלו איפה שוכנת תקוות אמת.
במקום היחיד שלא חיפשתם בו.
במקום האפל מכול.
את מוכנה?
אני מקווה.
אחרייך.
עצור!
פרייזר?
אף אחד?
ויני!
זו את.
מה את עושה כאן?
מה נראה לך?
אני מנסה לשמור את כל הבעלים שלי בחיים.
אלה כל הבעלים שלך?
כולם ואף אחד מהם, תודות לך.
תודות לי?
כן, לך.
אילו לא הייתי מקשיבה להטפות שלך כל חיי
על חופש ורוח יצירתית, הייתי מוצאת אהבת אמת.
אבל לא, היית חייבת לגרום לי לחשוב על אמנות ושירה וכל הזבל הזה
כשהייתי צריכה להישאר ממוקדת בחתונה.
רגע, אלה… -השירים שלך?
כן. ואת יודעת מה? אני חושבת שבאמת אשרוף אותם.
זה כל מה שהם שווים. -לא. לא!
לא, ויני, עצרי!
לא, את תעצרי. תפסיקי להסיח את דעתי מהעיקר.
תפסיקי להרוס את הסיכוי שלי להיות מאושרת.
מסכן שלי.
אמילי.
אוסטין? אוסטין, עצור. לאן אתה לוקח אותי?
אני מצטער, אמילי, אבל את משוגעת. הגיע הזמן לכלוא אותך.
מה? למה?
כדי שלא תוכלי לעשות לאיש מה שעשית לי.
מה? מה עשיתי?
את יודעת היטב שאת הסיבה שהנישואים שלי הם אסון.
אוסטין, זה לא הוגן. ידעת שאני אוהבת את סו.
לא אהבה כזו. וחוץ מזה, את לא אוהבת את סו.
את אוהבת לכתוב שירים על לאהוב את סו. אכפת לך רק מהשירים שלך.
זה לא נכון.
זה נכון ואת יודעת את זה.
אוסטין, אני אוהבת את סו. ואני אוהבת אותך.
לו זה היה נכון, היית נותנת לנו הזדמנות.
אבל במקום זאת, המשכת לכתוב לה שירים. לא יכולת לעצור, מה?
כל אחד מהם, טיפה קטנטנה של רעל.
כל אחד מהם הורג לאט כל תקווה לאושר שהייתה לנו.
אוסטין.
אני נשבעת שלא התכוונתי לפגוע בך.
לא פגעת בי, אמילי.
חיסלת אותי.
אני לבד ומפוחדת, אמילי. איבדתי את אימא שלי.
אימא? -את מוכנה להאכיל אותי, אמילי?
אלוהים.
אבא.
אבא?
אבא.
אלוהים אדירים.
לא. לא.
לא, לא, לא! אבא!
אבא. לא. לא, לא, לא!
אמילי.
הוא מת.
כן. ועכשיו אנחנו יכולות להיות יחד.
לא. זו אשמתי. אני הרגתי אותו.
תיפרדי ממנו ובואי איתי.
אני מצטערת.
באמת.
תראי. עכשיו רק אנחנו כאן.
זה מושלם.
תשמעי, אולי עדיף שלא…
אל תדאגי, אמילי. איש לא יכול לראות אותנו כאן. אנחנו בטוחות.
לא לזה התכוונתי. אני פשוט…
מה? את לא רוצה אפילו לנשק אותי?
לא, ברור שאני רוצה. ברור שאני רוצה. אני פשוט…
את פשוט נראית קצת…
ידעתי. את כבר לא נמשכת אליי.
את מכניסה לי מילים לפה.
אז תני לי להכניס לשם משהו אחר.
רגע, אלוהים אדירים.
אלוהים, סו. -עזבי אותי, אמילי!
מעולם לא היה לנו סיכוי, מה?
מה זאת אומרת? -אל תיגעי בי שוב לעולם.
סו, עצרי.
אש!
הנרי!
להסתער!
לא. הנרי!
קדימה, הנרי!
אל תיכנע! תמשיך להילחם!
המשפחה שלך צריכה אותך.
אנחנו מנצחים!
ניצחנו!
אלוהים אדירים.
תרגום: אסף ראביד