Hej.
Hvad vil du?
Jeg ved, vi er i krig, men jeg håbede, vi kunne indgå våbenhvile i dag
og gå til begravelse sammen til ære for Frazar.
-Jeg skal ikke med. -Hvad? Det er du da nødt til.
-I gik i klasse sammen. I var nære venner. -Det behøver du ikke fortælle mig.
Jeg gider ikke se far lade, som om han kendte Frazar,
og udnytte hans død til at spankulere rundt.
Jeg sørger selv.
Hvis du ikke kommer, vil hele byen tale om far.
Alt skal handle om dig. Kan du ikke tænke lidt på familien?
Jeg har min egen familie nu. Jeg må ind.
Sue holder med mig, det ved jeg.
Sue og jeg prioriterer vores eget barn nu. Hvis du havde børn, ville du måske forstå.
Hvis jeg havde børn, ville jeg lære dem at værne om familiens ry
og være der, når det gjaldt.
Gudfader, Emily, hvad er der sket med dig? Du var altid så...
...utraditionel. Og nu er du blevet ligesom far.
Gå bare.
Løb hen og hold far i hånden. Husk nu, du valgte ham.
Mit liv havde stået - et ladt gevær
Frazar Augustus Stearns var en Amherst-mand på alle måder.
Frazar personificerede byens ånd. Han var dens kød og blod.
Og skønt det piner mig at sige farvel...
-Hvor er Austin? -Det ved jeg ikke.
-Sindssygt, han ikke er her. -Sindssygt, ingen af dem er her.
Hold op med at kalde alting sindssygt. Det er krænkende. Og Emily er her altså.
En helt, som har bragt stor hæder til byen.
Derfor vil vi i dag dedikere denne kanon til ham som påmindelse om den hæder.
En kanon? Til mig?
Frazar?
-Jeg er Ingen. -Du er her.
Det er jo min egen begravelse.
Denne kanon var i New Bern, netop der, hvor unge Frazar gav sit liv...
-Er han ikke utrolig? -...for landets sjæl.
Undskyld, jeg ved godt, det er din far, men det er virkelig plat.
Han vil bare ære dig.
Det var jo derfor, du gik i krig. Du er lidt berømt nu, Frazar Stearns.
Og når krigen er slut, og nationen heler sine dybe sår,
er det mindet om folk som Frazar Stearns,
som vil være vores fælles trøst.
Nå? Hvordan var det så?
-Hvordan var hvad? -Krigen.
Værre, end jeg havde troet.
Som at gå lige i helvedes gab. Ned i det mørkeste inferno.
-Som Dante. -Ja, præcis som Dante.
-Og hvad fandt du? -Sandheden.
Den allermest rå og grimme sandhed.
Man kan ikke gemme sig i krig. Man slås ikke mod fjenden, men sig selv.
-Vi andre har også været i krig. -Ja, det gør mig ondt med dig og Austin.
Det er fint.
Det hele er endt godt.
-Jeg har lært en masse. -Har du? Hvad?
Jeg har lært, at min bror er helt ude i tovene, og at vi har det bedst uden ham.
Ja, mor og Vinnie bearbejder det stadig, men far og jeg er stærkere end nogensinde.
Overbring jeres kammerater vores dybfølte taknemmelighed...
Jeg har aldrig haft mere håb for familien.
Hvad?
-Undskyld, men det tror jeg ikke på. -Hvad mener du?
Dit håb lyder en smule falsk.
...dødeligt såret, mens han opmuntrede mændene
til at angribe fjenden på den anden side af jernbanen.
Ja. Tak, fordi De kom. Det sætter jeg stor pris på.
Edward, der er De. Det var en fabelagtig tale. Flot klaret.
-Virkelig... fremragende. -Tak, Ithamar, det glæder mig.
Jeg mener det. Og jeg beklager, at jeg har tvivlet på Dem.
De er om nogen Unionens støtte.
Ja, og det piner mig at tænke på, at nogen har troet andet.
Ja, men byen elsker jo en god solstrålehistorie.
Bare synd, Deres familie ikke kom.
-Det gjorde vi da. -Evelina!
Jeg lykønskede netop din far med hans glimrende tale.
Ja, den var fremragende. Lincoln kunne ikke have sagt det bedre.
Såmænd ikke. De har altid været god på en talerstol.
-Man undres over, at De forlod politik. -Det ved jeg nu ikke.
Det kan De måske tænke lidt over.
Jeg vil ønske jer begge en god dag.
God dag, Conkey.
-Flot klaret, far. Det var super. -Synes du det?
Bestemt. Jeg har aldrig været mere stolt af at være din datter.
Kom, lad os gå hele vejen hjem. Blomsterne springer ud.
Okay.
Hr. Dickinson.
Sue, så kom du.
-Naturligvis. -Uden din mand.
Han passer barnet. Vi har afskaffet faste kønsroller hjemme hos os.
Har jeg ret i, at I stadig redigerer Drum Beat?
Du mener præsident Lincolns foretrukne avis?
Det gør vi i hvert fald. Hvorfor?
Jeg vil gerne have noget bragt. Anonymt.
-Det var morsomt. -Ja.
Jeg har aldrig talt med påskeliljer før.
Det burde du gøre noget oftere. De lytter altid så godt.
Ja, de nikkede med hovedet til alt, hvad jeg sagde.
Det var meget behageligt.
Em, der er noget, jeg ville tale med dig om.
-Hvad? -Noget vigtigt, du skal gøre for mig.
Hvis jeg kan, har jeg vilje. Selv lille som en påskelilje.
Påskelilje. Godt tænkt.
Ja... Kommer du lige ind på mit kontor?
-Undskyld rodet. -Her ser ud, som om du har haft indbrud.
Ja. At skabe et eftermæle er hårdt arbejde.
Men nu har jeg endelig besluttet, hvad jeg efterlader og til hvem,
-og derfor har jeg brug for dig. -Nå, javel.
Du skal være eksekutor af mit testamente.
-Mig? -Ja, dig.
Jeg ved, det er et usædvanligt ønske.
Men en eksekutor skal være ved sine sansers fulde brug.
En, som kan udføre ens ønsker til punkt og prikke.
Som kan tale for en, når man ikke selv kan.
Som man stoler på af hele sit hjerte.
Far, jeg vidste ikke, at du så mig på den måde.
Jo. Typisk ville opgaven tilfalde den ældste søn,
men det er gået anderledes i vores familie.
Du skal ikke være bekymret, far.
Et styk søn til tjeneste. Du har måske ikke bemærket ham.
Nej, det må jeg indrømme.
-Men det er aldrig for sent. Sid ned. -Ja, tak.
Fornøjelsen er skam min.
-Ja, hr. -Ja. God dreng. Skynd dig lidt.
Godt.
-Klar, når du er. -Glimrende.
Jeg, Edward Dickinson, som er ved min fornufts fulde brug...
...erklærer hermed, at dette er mit testamente.
...MIT TESTAMENTE...
Giv agt!
Nå, for fanden.
Emily?
-Fik du den sidste testamentering med? -Ja, selvfølgelig. Undskyld... Ja.
"1000 dollar testamenteres til Amherst Universitet."
-Godt. Du var lige lidt væk. -Jeg tænkte på noget.
-Du burde oprette et studielegat. -Studielegat?
Du kan virkelig få udvidet dit eftermæle, hvis du investerer i mennesker.
Ikke kun navne på bygninger.
Det er jo genialt. Simpelthen genialt.
Ih dog. Det havde Austin aldrig fundet på.
Ved du hvad, Em...
Jeg indser nu, hvor heldig jeg er.
Jeg har følt mig svigtet af familien den seneste tid, men ikke af dig.
Du har altid været loyal, selvom jeg ikke altid har fortjent det.
Du har måttet tilgive mig mange ting.
Og det går jeg i døden med taknemmelighed for.
Alt, hvad jeg nogensinde har ønsket, er at gøre dig glad.
Det ved jeg, far. Tak.
Du og jeg holder begge meget af denne familie.
Det er sandt.
Og jeg ved, hvor svært det er med din bror på modstandernes side.
Den slags må aldrig ske mellem os.
Nej. Intet vil nogensinde splitte os.
Intet.
Vi er næsten færdige.
-Ja. Vi mangler bare allersidste klausul. -Nemlig.
-Fyr løs. -Okay.
Vores hjem. Hovedgaden 280 i Amherst...
...samt resten af mine ejendele, som er tilbage,
testamenteres hermed til...
...min søn, William Austin Dickinson.
Mit liv havde stået, et ladt gevær.
I tilfælde af hans død testamenteres det til hans søn...
Herregud...
Drengen har jo ikke engang fået navn.
Bare skriv "hans ældste søn".
I krogen til en dag.
Tænk engang.
Din lille unavngivne nevø kan ende med at blive din værge.
Hvor er livet dog pudsigt.
Hvor ejeren kom, genkendte mig.
Og bar mig med sig bort.
-Hvad er der galt, min ven? -Står du og siger...
...at du giver alt til Austin?
Sådan uden videre?
Efter alt det, der er sket? Alle dine ting?
Ja, selvfølgelig.
Hvem ellers?
Jer kvinder?
Nu jager vi i fyrstelig skov. Nu jager vi den hind.
Hver gang jeg taler for ham...
Hvordan ville det ikke se ud, hvis jeg efterlod alt til min datter?
Banken ville rive testamentet midt over.
De ville tro, jeg var vanvittig. Kvinder kan ikke eje ting.
De er alt for følelsesladede. De kan ikke træffe deres egne beslutninger.
De skal leve i en mands varetægt.
Hvis ikke min, så Austins. Og hvis ikke hans, så hans søns.
Mændene i denne familie skal bestemme i mange generationer frem.
I kvinder er heldige ikke at have selvstændighedens byrde på jeres skuldre.
Men du skal ikke bekymre dig. Der vil blive taget vare på dig.
Og det er i fuld overensstemmelse med Massachusetts love.
...besvarer bjerget straks.
Jeg er vokset op i den tro,
at jeg var heldig at have en så fantastisk mand som far.
En mand med ambitioner, en mand med stor magt,
som kunne udrette utrolige ting. Som kunne ændre verden.
Men sandheden er...
-...at det er du ikke. -Hvabehar?
Du er ikke andet end et skræmt får.
Du har ikke magt til at ændre noget som helst, for du...
...har ingen fantasi.
Og af den grund vil ingen vide eller gå op i, hvem du var.
Jeg begik en fejl.
Austin havde jo ret.
Jeg tog fejl.
Em...
Og som jeg ler, et hjertens lys,
ud over dalen gløder.
Det er som et vesuvisk blik
udgød sin glæde her.
-Pas på! -Åh gud!
-Undskyld, Betty. -Se dig dog for.
Alting bliver værre og værre.
-Undskyld mig. -Betty, fortæl mig, hvordan du gør.
Hvordan holder du sammen på det hele?
Verden er så langt ude, og jeg ved helt ærligt ikke, om jeg kan mere.
Beklager, det kan jeg ikke. Hvorfor tror du, jeg har tid til det her?
-Betty, hvad er der galt? -Henry har sluttet sig til et regiment.
-Han har skrevet. -Nej! Jeg måtte høre det fra postbuddet.
Henry kan åbenbart godt skrive breve, bare ikke til sin familie.
Så ikke blot mister Helen snart sin far, han gider ikke engang fortælle os det.
Jo, han holder da af jer.
Han elsker dig, Betty, og han elsker Helen.
Nu ved du da, hvor han er.
Sydstatshæren er på vej mod dem, og de har ingen våben.
-Det gør mig ondt. -Spar mig din medynk!
Nej, jeg mente ikke... Jeg tænker ikke klart lige nu.
-Jeg kom op at skændes med min far... -Ja!
Jeg er ked af, at din familie har så travlt med at ødelægge sig selv.
Men verden har allerede ødelagt min.
-Du må bevare håbet. -Håb? Håb er en løgn!
Hvis du tilbragte bare én dag i mine sko, ville du forstå det.
Skriv du bare alle de digte, du vil. Det ændrer ingenting.
Jeg vil ikke høre mere om håb. Ikke mere.
Håb har kun fået mig til at græde.
Betty...
Om natten når dagens dont er ovre, står jeg vagt ved min herres pude.
Det er bedre end pudens edderdun at have delt.
Hans fjenders dødelige fjender er jeg.
Den rører sig aldrig igen,
som rammes af mit gule blik, af tomlens faste tryk.
Skønt jeg kan leve længere end han, må han dog leve længst.
Jeg evner kun at slå ihjel.
Jeg evner ikke at dø.
Du kom.
Et hul?
Et inferno.
"Opgiv alt håb."
Opgiv alt håb, og du finder, hvor ægte håb er. Hvor du ikke har ledt.
Det mørkeste sted af alle.
-Er du klar? -Det håber jeg.
Dig først.
Vent!
Frazar?
Ingen?
Vinnie!
Er det dig?
Hvad laver du her?
Kan du ikke se det? Jeg prøver at holde mine mænd i live.
-Er det alle dine mænd? -Alle og ingen af dem, takket være dig.
-Takket være mig? -Ja, dig.
Hvis jeg ikke havde spildt mit liv på al din snak
om frihed og kreativitet, havde jeg fundet ægte kærlighed.
Men nej, du fik mig til at tænke på kunst og poesi og alt det bras,
når jeg burde være blevet gift.
-Vent, er det... -Dine digte.
Ja, jeg tror faktisk, jeg brænder dem.
-De kan jo ikke bruges til andet. -Nej. Nej!
Nej, Vinnie, stop!
Du kan selv stoppe. Du afleder mig fra det, der virkelig tæller.
Du ødelægger mine chancer for at blive lykkelig.
Stakkels lille skat.
Emily...
Austin? Vent, hvor skal vi hen?
Beklager, men du er sindssyg. Du skal spærres inde.
Hvad? Hvorfor?
-Så du ikke gør mod andre som mod mig. -Hvad gjorde jeg?
Du er skyld i, at mit ægteskab er en katastrofe.
Det er ikke fair. Du vidste, jeg elskede Sue.
Ikke på den måde, nej. Desuden elsker du jo ikke Sue.
Du elsker dine digte om at elske Sue. Kun digtene betyder noget.
-Det passer ikke. -Jo, det gør, og det ved du.
Jeg elsker Sue. Og jeg elsker dig.
Så havde du givet os en chance.
Men du skrev stadig digte til hende. Du kunne ikke lade være.
Hvert digt var en lille dråbe gift,
som langsomt dræbte alt håb, vi havde, om at blive lykkelige.
Austin.
Jeg ville ikke såre dig.
Du sårede mig ikke.
Du knuste mig.
Jeg er alene og bange, Emily. Jeg har mistet min mor.
-Mor? -Vil du made mig, Emily?
Åh gud.
Far.
Far?
Åh gud.
Nej! Nej.
Nej, nej, nej! Far!
Nej, far! Nej, nej, nej!
Emily.
Han er død.
Ja. Nu kan vi være sammen.
Nej, det er min skyld. Jeg slog ham ihjel.
Tag afsked, og kom med mig.
Undskyld.
Se. Nu er vi kun os to.
Det er perfekt.
Vi burde nok ikke...
Bare rolig. Ingen kan se os hernede. Vi er i sikkerhed.
Det var ikke det, jeg mente. Det...
Hvad? Vil du slet ikke kysse mig?
Selvfølgelig vil jeg det. Det er bare... Du virker lidt...
Jeg vidste det. Du er ikke tiltrukket af mig.
-Du lægger mig ord i munden. -Så lad mig lægge noget andet i den.
-Vent... Åh, gud! Sue... -Slip mig, Emily!
Der var jo aldrig håb for os to.
-Hvad mener du? -Du rører mig aldrig igen!
Sue, vent.
Fyr!
Henry!
Angrib!
Nej... Henry!
Kom nu, Henry! Du må ikke give op! Kæmp videre!
Din familie har brug for dig.
Vi vinder!
Sejren er vores!
Åh gud.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve