Ahoj.
Co chceš?
Koukni, vím, že jsme ve válce,
ale doufala jsem, že dneska vyhlásíme klid zbraní
a půjdeme na ten pohřeb společně. Na počest Frazara.
Já nejdu.
Co tím chceš říct? Musíš tam jít.
Frazar byl tvůj spolužák.
- Patřil k tvým nejlepším kamarádům. - To mi říkat nemusíš.
A určitě nemusím sledovat tátu, jak dělá, že Frazara znal
a využívá jeho smrt, aby se naparoval ve městě.
Dokážu ho oplakávat sám.
Víš, že když nepůjdeš, celé město bude tátu pomlouvat.
Koukáš jen na sebe. Nemůžeš pro jednou myslet na rodinu?
Mám teď svou rodinu, k níž se musím vrátit.
Kde je Sue? Bude se mnou souhlasit.
Se Sue teď dáváme přednost našemu vlastnímu dítěti.
Třeba kdybys měla své děti, chápala bys.
Kdybych měla své děti,
učila bych je chránit pověst rodiny a ukázat se, když na tom záleží.
Ježíš, Emily. Co se s tebou stalo?
Bývalas tak…
…nekonvenční
a teď jsi úplně jako táta.
Jen tak dál.
Běž a drž se táty za ruku. Nezapomeň, zvolila sis přece jeho.
Dickinsonová
Můj život nehnul se, zbraň nabitá
Frazar Augustus Stearns byl skrz naskrz muž Amherstu.
Frazar ztělesňoval ducha tohoto města. Byl jeho vlastní krev.
A i když mě rmoutí říci sbohem…
Kde je Austin?
Nevím.
Je šílený, že tu není.
Šílený je, že tu není nikdo z nich.
Přestanete o všem říkat, že je to šílené? Je to hrubé.
Mimo to, je tu Emily.
Hrdina, jenž tomuto městu přinesl velkou slávu.
A tak mu dnes věnujeme toto dělo jako připomínku té slávy.
Dělo? Pro mě?
Frazare!
- Jsem Nikdo. - Jsi tu.
Nemohl jsem zmeškat vlastní pohřeb.
Toto dělo bylo přímo v New Bernu, kde mladý Frazar položil život…
Věřila bys tomu chlápkovi?
…za duši tohoto národa.
Promiň. Vím, že je to tvůj táta, ale je to tak otřepaný.
Jen se tě snaží uctít.
Proto jsi do té války šel, vzpomínáš? Teď jsi docela slavný, Frazare Stearnsi.
A až bude po téhle válce
a náš národ zacelí tuto obrovskou ránu,
právě vzpomínky na lidi, jako byl Frazar Stearns,
budou naším společným lékem.
Tak, jaký to bylo?
- Co jaký bylo? - Válka.
Horší, než jsem si představoval.
Šel jsem rovnou do brány nejtemnějšího pekla, co existuje.
Jako Dante.
Jo, přesně jako Dante.
- A cos tam našel? - Pravdu.
Tu nejsyrovější, nejohavnější pravdu.
Ve válce se neschováš.
Myslíš, že bojuješ s nepřítelem, ale bojuješ se sebou.
No, nejsi jediný, kdo zažil válku.
Slyšel jsem. Je mi líto, jak to teď s Austinem máte.
Je to dobrý.
Všechno dopadlo nejlíp, jak mohlo.
- Vlastně jsem se dost naučila. - Vážně? Co třeba?
No, naučila jsem se, že můj bratr je beznadějná troska
a všem je nám bez něj líp.
Jistě, máma a Vinnie to ještě zpracovávají,
ale já a táta jsme silnější než kdy dřív.
Prosím, vyřiďte svým druhům ve zbrani naše srdečné poděkování…
Vlastně teď pro rodinu vidím velkou naději.
Co?
- Promiň. Nevím, jestli ti věřím. - Jak to myslíš?
Tahle tvá naděje zní malinko falešně.
„…smrtelně zraněn, když povzbuzoval muže,
ať zaútočí na nepřítele na druhé straně kolejí.“
Ano, pane. Děkuji, že jste přišel. Děkuji. Cením si toho.
Edwarde, tady jsi.
To byl panečku proslov. Skvělá práce.
Doopravdy ohromné.
Děkuji, Ithamare. To mě těší.
Vážně. A musím říct, že mě mrzí, že jsem o tobě kdy pochyboval.
Jsi do morku kostí prounijní.
Ano. A trápí mě, že si kdy kdo mohl myslet opak.
Víš, jak město miluje příběhy návratu.
Jen mě mrzí, že to neviděla tvá rodina.
- Ale ano. - Evelino!
Zrovna jsem otci gratuloval k vynikající oslavné řeči.
Ano, byla skvělá, že ano?
Sám Lincoln by to neřekl lépe.
To vskutku ne.
Vždy jsi byl dobrý řečník, Edwarde. Je s podivem, žes odešel z politiky.
No to nevím.
Možná námět k přemýšlení?
Pěkný den vám oběma.
Hezký den, Conkey.
- Výborně, tati. Zabodoval jsi. - Vážně si to myslíš?
To si piš.
Jsem moc pyšná, že jsem tvá dcera.
Pojď. Uděláme si procházku domů. Už kvetou jarní květiny.
Tak fajn.
Pane Dickinsone.
Sue, tys přišla.
- Ano, samozřejmě. - Bez manžela.
Hlídá děťátko. Oficiálně jsme doma upustili od předurčených genderových rolí.
A nemýlím se, že vy dva stále redigujete Drum Beat?
Myslíš oblíbené noviny prezidenta Lincolna?
To rozhodně ano. Proč?
Ráda bych něčím přispěla. Anonymně.
- To byla vážně zábava. - Ano.
Ještě nikdy jsem nerozmlouval s tulipány.
Měl bys to zkoušet častěji. Jsou to skvělí posluchači.
Ano. To ano, přikyvovaly na všechno, co jsem říkal.
To nanejvýš souhlasilo.
Poslyš, Em, chtěl jsem s tebou něco probrat.
O co jde?
O něco celkem důležitého, o co bych tě rád požádal.
Co zvládnu, to udělám, byť je to drobnost, jako tulipán.
Tulipán. Důmyslné.
Ano… Šla bys do mé pracovny? Pojď.
Omluv ten nepořádek.
Jako by to tu vyrabovali.
Ano. Ukázalo se, že vytváření odkazu je těžká práce.
Ale myslím, že jsem konečně dal dohromady, co po sobě zanechám a komu,
a proto vlastně potřebuju tebe.
Tak dobře.
Chci, abys byla vykonavatelkou mé závěti.
- Já? - Ano, ty.
Vím, že je to neobvyklá žádost.
Ale, rozumíš, vykonavatel musí být někdo zdravého ducha i těla,
někdo, kdo dokáže splnit tvá přání do puntíku,
mluvit za tebe, až už ty moct nebudeš,
někdo, komu můžeš bezvýhradně věřit.
Ty jo, tati. Já nevěděla, že mě tak bereš.
Ano. Normálně by tedy ta role připadla nejstaršímu synovi,
ale, no, v téhle rodině se to vyvrbilo jinak.
No, žádné obavy, otče.
Jeden syn k tvým službám. Možná sis ho doteď nevšiml.
Přiznávám, že nevšiml.
Ale nikdy není pozdě.
- Prosím, posaď se. - Ano, děkuji.
Ne, potěšení na mé straně.
- Pane. - Ano. Hodný hoch, hodný hoch.
Teď rychle.
Dobrá tedy.
- Připraven, otče. - Výborně.
Já, Edward Dickinson, při plném vědomí a zdravém úsudku…
…prohlašuji toto za svou poslední vůli.
při vědomí a zdravém úsudku
svou poslední vůli
tuto závěť svým jménem
Poslední vůle
Pozor!
To mě poser.
Jižní Karolína
Emily.
Máš tam ten poslední předmět dědictví?
Ano, jistě. Promiň… Ano.
„Částka 1 000 $ připadne Fondu Amherstské akademie.“
- Dobrá. - Ano.
- Přišlo mi, žes chvíli nedávala pozor. - Tati, víš, co mě napadlo?
Vážně bys měl zřídit stipendium.
Stipendium?
Ano. Jak líp rozšířit záběr svého odkazu než investováním do lidí?
Všechno nemusí být jméno na budově.
No to je geniální. Naprosto geniální.
Panejo. Austina by něco takového nenapadlo.
Tak…
Víš, Em…
…došlo mi, jak velké mám štěstí.
Přiznávám, že mám poslední dobou pocit, že mě tato rodina opustila, ale ty nikdy.
Jsi mi neustále oddaná,
i když si to vždy nezasloužím.
Muselas mi za hodně odpouštět.
A věz, že na smrtelnou postel ulehnu s vděkem za to.
Jediné, co chci… Jediné, co jsem kdy chtěl, je, učinit tě šťastnou.
Já vím, tati. Děkuju.
Nám oběma na téhle rodině nesmírně záleží.
To je pravda.
A vím, jak těžce neseš, že máš bratra na opačné straně.
Musíme zajistit, aby se něco takového nikdy nestalo mezi námi.
Ne. Nikdy nás nic nerozdělí.
Nerozdělí.
Tak už to skoro máme.
- Ano. Už jen úplně poslední klauzule. - Přesně tak.
- Spusť. - Dobře.
Rodinný dům.
Main Street 280, Amherst…
…spolu s veškerým mým zbývajícím majetkem, aby byl zachován,
připadne…
…mému synovi, advokátu Williamu Austinu Dickinsonovi.
Můj život nehnul se, zbraň nabitá.
A v případě jeho úmrtí připadne jeho synovi…
Svatá dobroto.
Ten kluk ještě ani nemá jméno, co?
Napiš prostě „jeho nejstaršímu synovi“.
Schovaná v koutě až do dne…
Jen si to představ.
Tvůj malý bezejmenný synovec jednou dost možná skončí jako tvůj poručník.
Život je pořádně zvláštní.
Kdy přišel pán, vše rozpoznal
a odtud odnes mne.
Copak se děje, zlatíčko?
Chceš mi vážně říct,
že všechno dáváš Austinovi?
Prostě jen tak?
Po tom všem, co se stalo? Úplně po všem?
Ale ovšem.
Komu jinému?
Vám ženám?
Honíme laně ztepilé
v knížecím stromoví
a vždy, když na něj promluvím…
Představ si, jak by vypadalo,
kdybych vše nechal své dceři.
V bance by asi závěť hned roztrhali.
Mysleli by, že jsem zešílel. Ženy nemůžou vlastnit majetek.
Ne, Em, souvisí to s tím, jak jsou citlivé.
Nelze jim přenechat samostatné rozhodování.
Proto musejí zůstat v péči muže.
Když ne v mé, tak v Austinově. A když ne v jeho, tak jeho syna.
Muži v této rodině budou mít hlavní slovo. Doufejme, že po mnoho dalších generací.
Vy ženy přeci máte tu výhodu,
že na svých bedrech nenesete břímě nezávislosti.
Ale neměj vůbec obavy, drahoušku. Bude o tebe dobře postaráno.
A každopádně tě ujišťuji,
že je to naprosto v souladu s právem v Massachusetts.
…hory mi zpříma odpoví.
Víš, vyrůstala jsem v přesvědčení…
…jaké to mám štěstí, že mám za otce tak úžasného muže.
Ctižádostivého, velmi mocného muže,
který by mohl dělat úžasné věci, který by mohl změnit svět.
Ale pravda je…
…že ničím z toho nejsi.
Promiň, cože?
Nejsi nic než vyděšená ovce.
Nemáš žádnou moc cokoli změnit, protože ty…
…nemáš žádnou představivost.
A z toho důvodu nebude nikdo nikdy vědět ani mít zájem o to, kdo jsi.
Udělala jsem chybu.
Austin měl o tobě pravdu.
Já se mýlila.
Em.
Zasměju-li se, plane v údolí…
…světlo tak srdečně…
…jako když z tváře vesuvské…
…radost prohlédne.
- Dávej pozor! - Proboha!
- Betty, promiň. Nekoukala jsem. - Dávej pozor.
Je to jen horší a horší.
- Omluv mě. - Betty, pověz, jak to děláš.
Prosím.
Jak? Jak to všechno dokážeš vydržet?
Tenhle svět je vzhůru nohama a upřímně
to už nejspíš nevydržím.
Je mi líto. Prostě nemůžu. Proč si myslíš, že mám na tohle čas?
- Betty, co se děje? - Děje se, že jsem zjistila,
že se Henry dal k jednotce na jihu.
- On ti napsal. - Ne! Musela jsem to slyšet od pošťáka.
Henry je očividně zcela schopný psát dopisy, jen ne vlastní rodině.
Tak nejen, že Helen přijde o otce,
ale nemá ani dost zájmu, aby nám o tom řekl.
Ne, ne. On má zájem, to vím jistě.
On tě miluje, Betty, a miluje Helen.
A aspoň teď víš, kde je.
Blíží se k nim armáda Konfederátů a oni ani nemají zbraně.
- Je mi to líto. - Nestojím o soucit!
Ne, nemyslela jsem, že… Hele, nemám teď čistou hlavu.
Teď jsem se pohádala s tátou.
- A pak… - Ano!
No to mě moc mrzí, že je tvá rodina tak zaneprázdněna ničením sebe samotné.
Ale mezitím už svět zničil tu moji.
Betty, neztrácej naději.
Naději? Neděje je lež!
Emily, zkus si být jeden den v mé kůži a pochopíš to.
Do toho. Napiš všechny básně, co chceš.
Nezmění to vůbec nic.
S nadějí nechci nic mít.
Nic.
Naděje mě vždy akorát rozplakala.
Betty.
A večer, když nám skončil den,
střežím hlavu svého pána,
je lepší to, než kajčí polštář
s ním sdílet do samého rána.
Sok jeho je můj na smrt sok,
už nezraní ho příští dny…
…na koho vložím žlutý zrak
či palec důrazný.
Ač mám snad déle žít než on,
přec mne musí přežít.
Dost mám síly zabíjet…
…leč málo síly zemřít.
Stihlas to.
Jáma?
Peklo.
„Zanechte vší naděje.“
Zanechte vší naděje a zjistíte, kde pravá naděje dlí.
Na jediném místě, kde jste nehledali. Na tom nejtemnějším ze všech.
Jsi připravena?
Doufám, že jo.
Ty první.
Počkej!
Frazare?
Nikdo?
Vinnie!
To jsi ty.
Co tu děláš?
Jak ti to připadá? Snažím se udržet všechny své manžely živé.
- Tohle jsou všichni tví manželé? - Všichni a žádný, díky tobě.
Díky mně?
Ano, tobě.
Kdybych celý život neposlouchala tvá kázání o tom,
jak mít svobodného, tvůrčího ducha, byla bych našla pravou lásku.
Ale ne, tys mě musela přivést k myšlenkám na umění a poezii a všechen ten hnůj,
přitom jsem dál mohla cílit na vdavky.
- Nejsou to… - Tvé básně?
Ano. A víš co? Myslím, že je spálím.
- K ničemu jinýmu nejsou dobrý. - Ne. Ne!
Ne, Vinnie, přestaň!
Ne, ty přestaň. Přestaň mě odvádět od toho, na čem skutečně záleží.
Přestaň mi ničit šanci na štěstí.
Chudáčku.
Emily.
Austine, počkej. Kam mě to vedeš?
Promiň, Emily, ale jsi šílená. Musíš jít pod zámek.
Cože? Proč?
Abys nikomu nemohla provést to, co mně.
Cože? Co jsem provedla?
Víš moc dobře, že ty můžeš za moje nešťastné manželství.
Austine, to není fér. Věděls, že Sue miluju.
Ale ne, že až takhle. A mimoto, ty nemiluješ Sue.
Miluješ psaní básní o tom, jak miluješ Sue. Záleží ti jen na nich.
To není pravda.
Ano, je. A ty to víš.
Austine, miluju Sue. A miluju tebe.
Kdyby to byla pravda, dala bys nám šanci.
Ale tys jí místo toho dál psala básně. Nemohlas přestat, viď?
Každá znamená kapičku jedu.
Každá pomalu zabíjí jakoukoli naději na štěstí, co jsme měli.
Austine.
Nikdy jsem ti nechtěla ublížit.
Tys mi neublížila, Emily.
Tys mě zničila.
Jsem samotná a vyděšená, Emily. Ztratila jsem maminku.
- Mami? - Nakrmíš mě, Emily?
Ježíši.
Tati.
Tati?
Tati.
Kristepane.
Ne. Ne.
Ne, ne, ne! Tati.
Tati, ne. Ne, ne, ne.
Emily.
Je mrtvý.
Jo. A teď můžeme být spolu.
To ne. Je to moje vina. Já ho zabila.
Rozluč se a pojď se mnou.
Omlouvám se.
Omlouvám.
Hele. Už jsme jen my dvě.
Je to dokonalé.
Víš, možná bychom neměly…
Žádný strach, Emily. Tady dole nás nikdo neuvidí. Jsme v bezpečí.
To jsem nemyslela. Jenže…
Co? To mě ani nechceš políbit?
Ne, ovšemže chci. Samozřejmě. Jen…
Zdáš se trochu…
Já to věděla. Už tě nepřitahuju.
Vkládáš mi slova do úst.
Tak já ti tam vložím něco jinýho.
Počkej, kristepane.
- Ježíš, Sue! - Ruce pryč, Emily!
Nikdy jsme neměly naději, viď?
- Co to říkáš? - Už se mě nikdy nedotýkej.
Sue, počkej.
Pal!
Henry!
Útok!
Ne. Henry!
Dělej, Henry!
Nevzdávej to! Dál bojuj!
Tvá rodina tě potřebuje.
Vítězíme!
Vítězství je naše!
Proboha.
Překlad: J. Sailer Básně: J. Hauková, E. Klimentová