Здравей.
Какво искаш?
Знам, че с теб сме във война,
но ми се иска днес да сключим примирие
и да отидем на погребението заедно заради Фрейзар.
Аз няма да ходя.
Как така? Трябва да отидеш.
Фрейзар ти беше съученик.
Беше твой приятел. - Няма нужда ти да ми го казваш.
Няма да гледам как татко се прави, че е познавал Фрейзар,
и използва смъртта му, за да се изтъкне. Мога да скърбя за него и сам.
Знаеш, че ако не дойдеш, всички ще обсъждат татко.
Правиш го заради себе си. Защо веднъж не помислиш за семейството?
Имам свое семейство, трябва да съм при него.
Къде е Сю? Знам, че ще ме подкрепи.
Със Сю вече поставяме на първо място нашето дете.
Ако имаше свои деца, щеше да разбереш.
Ако имах свои деца,
те щяха да пазят репутацията на семейството
и да идват, когато трябва.
Боже, Емили. Какво е станало с теб?
Преди беше толкова…
Беше различна от всички,
но си станала точно като татко.
Тръгвай.
Върви да държиш ръката на татко. Спомни си, че избра него.
Дикинсън
Животът ми е като заредено оръжие
Фрейзар Огъстъс Стърнс винаги е бил олицетворение на Амхърст.
В него бе въплътен духът на този град. Той беше градът от плът и кръв.
Въпреки че ме боли да се сбогувам…
Къде е Остин?
Не знам.
Странно е, че не дойде.
Странно е, че никой от тях не дойде.
Стига сте повтаряли, че е странно? Това е обида.
Освен това Емили е тук.
Герой, който покри със слава града ни.
Затова днес му посвещаваме този топ, за да напомня за неговата слава.
Топ ли?
За мен?
Фрейзар!
Аз съм Никой. - Ти си тук.
Не бих пропуснал погребението си.
Този топ е бил в Ню Бърн, където младият Фрейзар даде живота си…
Вярваш ли му на този?
…за духа на нацията.
Извинявай, знам, че ти е баща, но е пошло.
Иска да почете паметта ти.
Нали заради това отиде да се биеш?
Вече си известен, Фрейзар Стърнс.
А когато войната свърши
и нацията ни се изцери от тази страшна рана,
споменът за хора като Фрейзар Стърнс
ще бъде лекът за всички нас.
И как беше?
Кое как е било? - Войната.
По-зле, отколкото си мислех.
Сякаш влязох право в ада,
в най-мрачния пъкъл, който съществува.
Като Данте.
Да, точно като Данте.
И какво откри там? - Истината.
Най-суровата, най-грозната истина.
Няма как да се скриеш. Не се бориш срещу враг, а се изправяш срещу себе си.
Не само ти си участвал в битка.
Да, чух. Съжалявам за теб и Остин.
Няма нищо.
Няма проблем.
Така стана по-добре.
Всъщност научих много.
Така ли? Какво например?
Разбрах, че брат ми е много объркан
и е по-добре да сме без него.
Мама и Вини все още осмислят нещата,
но с татко сме по-силни от всякога.
Предай на своите бойни другари нашето сърдечно признание…
Не съм била по-обнадеждена за семейството.
Какво?
Съжалявам. Мисля, че не ти вярвам. - Какво искаш да кажеш?
Тази твоя надежда звучи малко неискрено.
"…смъртно ранен, докато е насърчавал хората
да атакуват врага от другата страна на жп линията."
Да, благодаря, че дойдохте. Много благодаря.
Едуард, ето къде си бил.
Словото бе прекрасно. Чудесна реч.
Наистина великолепна.
Радвам се, че мислиш така.
Искрен съм. И трябва да ти се извиня за това, че се усъмних в теб.
Във вените ти тече кръвта на Съюза.
Да. Боли ме, че някой си е помислил друго.
Знаеш, че съгражданите ни обичат някой да си върне доброто име.
Жалко, че семейството ти не видя това.
Но ние сме тук. - Евелина!
Точно поздравявах баща ти за чудесното слово.
Да, беше великолепно, нали?
И Линкълн не би се изразил по-добре.
Вярно е.
Винаги си бил добър в речите. Не биваше да се отказваш от политиката.
Не съм се замислял.
Може би трябва да помислиш.
Приятен ден и на двама ви.
Приятен ден, Конки.
Браво, татко. Беше възхитителен. - Наистина ли го мислиш?
Наистина.
Никога не съм била по-горда с теб.
Да се поразходим до къщи. Пролетните цветя разцъфтяват.
Добре.
Г-н Дикинсън.
Сю, ти дойде.
Да, разбира се. - Без съпруга си.
Той гледа бебето. Официално отхвърлихме разпределението на задачи според пола.
Вие двамата още ли издавате "Барабан"?
Говориш за любимия вестник на президента Линкълн?
Издаваме го. Защо?
Искам да публикувате нещо. Анонимно.
Беше забавно. - Да.
Досега не бях говорил с нарциси.
Опитвай по-често. Винаги са били добри слушатели.
Да, не спираха да кимат след всяка моя дума.
Беше мило от тяхна страна.
Ем, исках да поговорим за нещо.
За какво?
Искам да направиш нещо доста важно за мен.
Кажи и ще направя всичко, дори като нарцис да е мъничко.
Нарцис, много умно.
Да. Би ли дошла в кабинета ми? Ела.
Извинявай за бъркотията.
Сякаш някой е претършувал тук.
Да. Съставянето на завещание се оказа тежка задача.
Но мисля, че най-сетне прецених какво ще оставя след себе си и на кого.
Всъщност затова си ми нужна.
Добре.
Искам да бъдеш изпълнител на завещанието ми.
Аз ли? - Да, ти.
Знам, че молбата ми е необичайна.
Но изпълнителят трябва да е здрав психически и физически,
трябва да е човек, който ще изпълни дословно желанието ми,
който ще говори от мое име, когато си отида,
и на когото вярвам безрезервно.
Татко. Не мислех, че ме приемаш по този начин.
Да. Обикновено това задължение се възлага на най-големия син,
но нещата се развиха по друг начин в нашето семейство.
Не се тревожи, татко.
Синът ви е на вашите услуги. Може би не сте го забелязали преди.
Признавам, че не съм.
Но никога не е късно.
Моля, седни. - Благодаря.
Не, удоволствието е мое.
Господине. - Да. Добро момче, добро момче.
Побързай.
Готова ли си?
Когато ти си готов, татко. - Чудесно.
Аз, Едуард Дикинсън, с ясно съзнание и преценка…
…заявявам, че това е моята последна воля.
С ЯСНО СЪЗНАНИЕ И ПРЕЦЕНКА
ПОСЛЕДНАТА МИ ВОЛЯ
КЕЙМБРИДЖ, МАСАЧУЗЕТС
ИМЕТО МИ ПОД ЗАВЕЩАНИЕТО
ЗАВЕЩАНИЕ
Мирно!
По дяволите.
ПОЛК. ХИГИНСЪН БЮФЪРТ, Ю. КАРОЛИНА
ЕМИЛИ ДИКИНСЪН АМХЪРСТ, МАСАЧУЗЕТС
Емили.
Записа ли последното дарение?
Да, разбира се. Извинявай. Да.
"Завещавам сумата от 1000 долара на колежа на Амхърст."
Добре. - Да.
Реших, че се разсея. - Татко, знаеш ли какво си мислех?
Трябва да учредиш стипендия.
Стипендия?
Да. Какъв по-добър начин да оставиш следа след себе си от подпомагането на хората?
Не е нужно името ти да е на сграда.
Това е много умно. Направо превъзходно.
Остин никога не би се сетил за подобно нещо.
Знаеш ли, Ем…
Осъзнах, че съм голям късметлия.
Напоследък се чувствам изоставен от семейството,
но не и от теб.
Винаги си ми била предана,
макар че невинаги го заслужавах.
За много неща си ми прощавала.
Искам да знаеш, че до сетния си дъх ще ти бъда благодарен.
Искам само... Винаги съм искал само едно - да те направя щастлива.
Знам, татко. Благодаря.
Двамата с теб много мислим за семейството ни.
Вярно е.
Знам колко ти е тежко, че с брат ти не сте на едно мнение.
Трябва да се уверим, че няма да стане така и с нас.
Не. Нищо няма да ни раздели.
Няма.
Почти приключихме.
Да, остана последната клауза. - Правилно.
Казвай. - Добре.
Семейният дом.
"Мейн Стрийт" 280, Амхърст,
заедно с останалите ми притежания,
завещавам на…
...на сина ми Уилям Остин Дикинсън, адвокат.
Животът ми е като заредена пушка...
А в случай че той е починал, се завещават на сина му…
Божичко.
Бебето все още няма име, нали?
Просто напиши "на най-големия му син".
...скрита в ъгъла до онзи ден.
Представи си само.
Малкият ти племенник без име
един ден може да стане твой настойник.
Животът е странен.
Тогава господарят мина - видя ме -
и ме отнесе надалеч.
Какво има, миличка?
Сериозно ли ми казваш,
че ще оставиш всичко на Остин?
Просто така?
След всичко, което стана? Ще му оставиш всичко?
Разбира се.
Кой друг да го получи?
Вие, жените?
И скитаме през царски лесове -
сега преследваме сърната.
А чуе ли ме да му проговоря...
Какво ще си кажат хората,
ако ме наследи дъщеря ми?
В банката ще скъсат завещанието.
Ще решат, че не съм бил с ума си. Жените нямат собственост.
Причината е, че са емоционални.
Не може да разчитаме да вземат решения сами.
Затова са под опеката на мъж,
ако не моята, то на Остин. Или под опеката на сина му.
В семейството ни отговорни са мъжете
и дано поколения наред да е така.
Вие, жените сте щастливи,
че не носите бремето на независимостта на раменете си.
Не бива да се безпокоиш, мила. Ще се грижат добре за теб.
И във всички случаи те уверявам,
че е съобразено изцяло със законите на Масачузетс.
...след мен и планината отговаря.
Знаеш ли, докато растях, мислех
колко съм щастлива, че имам невероятен баща.
Амбициозен, силен и властен,
човек, способен на невероятни неща, способен да промени света.
Но истината е…
Ти изобщо не си такъв.
За какво говориш?
Ти си само една уплашена овца.
Нямаш сила да промениш нищо, защото…
Ти нямаш въображение.
Затова никой никога няма да знае или да се интересува кой си бил ти.
Направих грешка.
Остин беше прав за теб.
Аз сгреших.
Ем.
Усмихвам се и топла светлина
огрява долината долу -
сякаш Везувий е изригнал
и лавата му спуска се по склона.
Внимавай! - Боже!
Бети, извинявай. Не те видях. - Внимавай.
Положението става все по-зле.
Извини ме. - Бети, кажи ми как се справяш.
Моля те.
Как? Как успяваш да се държиш?
Защото светът е толкова объркан,
че вече не издържам.
Съжалявам. Не мога да помогна. Защо реши, че имам време за такива неща?
Бети, станало ли е нещо? - Току-що разбрах,
че Хенри е в един полк на юг.
Писал ти е. - Не! Трябваше да го чуя от пощальона.
Оказва се, че Хенри може да пише писма, но не и до семейството си.
Не стига че Хелън ще изгуби баща си,
но и той не си прави труда да ни го каже сам.
Не. Сигурна съм, че мисли за вас.
Той те обича, Бети, обича и Хелън.
И сега поне знаеш къде е.
Армията на Конфедерацията настъпва към тях, а те нямат оръжия.
Съжалявам. - Не ми трябва съжаление!
Нямах това предвид. В момента не разсъждавам трезво.
Току-що се скарах с баща си.
И после... - Да!
Съжалявам, че семейството ти полага толкова усилия да се съсипе.
Но междувременно светът вече съсипа моето.
Не губи надежда.
Надежда ли? Надеждата е една лъжа!
Прекарай един ден на моето място и ще го разбереш.
Давай. Пиши стихове, щом искаш.
Те нищо няма да променят.
Не искам да имам нищо общо с надеждата. Нищо.
Надеждата ми донесе само мъка.
Бети.
И през нощта - деня го няма -
на стража съм до господаря -
така му служа по-добре
от пухена възглавница - споделена.
На враговете му съм смъртен враг -
не мръдва никой втори път -
погледна ли го с жълтото око - и пръст спусъка ми дръпне.
Може аз, не той - по-дълго да живея,
но трябва той - да надживее мен...
...защото имам сила само да убивам...
...но не и - сила да умра.
Ти дойде.
Дупка?
Ад.
"Надежда всяка оставете."
Оставиш ли я, ще откриеш къде е истинската надежда -
там, където не си търсила,
на най-мрачното място.
Готова ли си?
Надявам се.
След теб.
Чакай!
Фрейзар?
Никой?
Вини!
Това си ти.
Какво правиш тук?
На какво ти прилича?
Поддържам живота на съпрузите си.
Всички ли са ти съпрузи? - Всички и никой заради теб.
Заради мен ли?
Да, заради теб.
Ако не бях слушала цял живот твоите проповеди
за свободния, творчески дух, щях да открия истинската любов.
Но не, ти ме накара да мисля за изкуство, поезия и други подобни глупости,
вместо да мисля само за женитба.
Това не са ли... - Стиховете ти?
Да. И знаеш ли какво? Смятам да ги изгоря.
Само за това стават. - Не!
Недей, Вини, спри!
Не, ти спри. Спри да ме отвличаш от важните неща.
Спри да съсипваш шанса ми да намеря щастие.
Горкичкият.
Емили.
Остин? Остин, чакай. Къде ме водиш?
Съжалявам, но ти си луда. Време е да те затворя.
Какво? Защо?
За да не постъпиш с никого както с мен.
Какво? Какво съм направила?
Много добре знаеш, че бракът ми е кошмар заради теб.
Не е честно. Знаеше, че обичам Сю.
Не знаех, че е по този начин. Освен това ти не обичаш Сю.
Обичаш да пишеш за любовта си към нея. Мислиш само за стиховете си.
Не е вярно.
Вярно е. Знаеш, че е вярно.
Обичам Сю. Обичам и теб.
Ако беше вярно, щеше да ни дадеш възможност.
Но ти продължи да пишеш за нея. Не можеше да спреш, нали?
Всеки стих бе капчица отрова.
С всеки стих бавно умираше надеждата да бъдем щастливи.
Остин.
Кълна се, не съм искала да те нараня. - Не си ме наранила, Емили.
Ти ме съсипа.
Аз съм сама и уплашена, Емили. Загубих майка си.
Мамо? - Ще ме нахраниш ли, Емили?
Боже.
Татко.
Татко?
Татко...
О, боже.
Не.
Не! Татко!
Татко, не. Не.
Емили.
Мъртъв е.
Да. Вече можем да бъдем заедно.
Не, вината е моя. Моя е. Аз го убих.
Сбогувай се с него и ела с мен.
Съжалявам.
Наистина.
Виж. Сега сме само ти и аз.
Идеално е.
Може би не трябва...
Не се тревожи, Емили. Никой не ни вижда тук, долу. В безопасност сме.
Нямах предвид това. Просто…
Какво? Не искаш ли да ме целунеш?
Разбира се, че искам. Разбира се. Но...
Изглеждаш малко...
Знаех си. Вече не те привличам.
Слагаш думи в устата ми.
Тогава дай ми да сложа нещо друго.
Чакай. О, боже.
Боже, Сю! - Остави ме, Емили!
Никога не е имало надежда за нас, нали?
Какво искаш да кажеш? - Повече не ме докосвай.
Сю, чакай.
Огън!
Хенри!
Атака!
Не. Хенри!
Хайде, Хенри!
Не се предавай! Бий се!
Семейството ти се нуждае от теб.
Ще победим!
Победата е наша!
Боже.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева