Коли я перечитую ваші листи і вірші, люба подруго,
і відчуваю їхню дивну силу,
мені стає важко писати.
Думаю, якби я вас побачив і дізнався, що ви справжня,
то почувався б краще.
Мені важко зрозуміти, як можна бути такою самотньою
і мати в голові такі думки, як у вас.
Але самотні всі люди, які бачать більше за інших
чи мають такі яскраві осяяння, як ви.
Тож, мабуть, байдуже, де жити.
Ви іноді приїжджаєте в Бостон?
Усі дами туди їздять.
Навіки ваш друг, Гіґґінсон.
Емілі.
Мама в ліжку, Меггі вихідна,
а водопроводу ми не маємо. Отже…
Ти повинна принести води.
Знаєш що?
Іноді здається, що я народилася не в тому столітті.
Дікінсон
Майбутнє не говорить
Який чудовий весняний день!
Доброго ранку, сонечко.
Ти знаєш, що я говорю голландською?
День справді гарний. Скоріше б принесли пошту.
Чому? Ти закохана в листоношу?
Що? Ні. Я чекаю листа від Генрі.
-Не починай знову. -Я вже боюся найгіршого.
Якщо він не пише,
яке може бути пояснення крім того, що він… мертвий?
-Я маю інше пояснення. -Яке?
Слухай, я не знаю, куди поїхав Генрі,
але чоловіків веде зовсім не компас.
Мабуть, він десь почав нові стосунки.
Навіть якщо так, міг би написати Гелен.
Дівчино, кого ти захищаєш?
Він покинув і тебе, і Гелен.
Ти повинна почати все спочатку.
-Вибач, що? -Починай ходити на побачення.
Ходити на побачення під час Громадянської війни?
Для цього не буває відповідного часу, та, попри війну, зараз весна.
Співають пташки. Квітнуть квіти.
Весна – час для нового кохання,
а не для суму за зниклим колишнім,
для якого ти була на другому місці після аболіціоністського журналу.
Забудь про минуле
і починай будувати нове майбутнє. Уперед!
Ти так кажеш, ніби це легко.
Як ти можеш бути такою оптимісткою?
Тому що Бог закликав мене нести людям надію.
А зараз я хочу піднести настрій своїй подрузі Бетті.
Кого я взагалі зустріну в такі часи?
Доброго ранку, дами!
-Його? -Чому ні?
-Навряд. Я ще не готова. -Треба діяти тут і тепер.
Сьогодні для нас є пошта, Фредді?
На жаль, ні.
Я завжди радий щось тобі принести, Бетті.
Люблю бачити твою гарну усмішку.
Чудова погода для прогулянки.
Я знаю, кому треба прогулятися.
Найпрацьовитішій швачці Амгерста.
Можеш піти зі мною розносити пошту.
Це не побачення, а робота. Поїдь з нею на пікнік.
Можна й так, якщо ти не проти.
Я…
Я з радістю.
Мені справді треба прогулятися.
І пам'ятай: темрява найсильніша перед світанком.
Я всіх навчаю надії, яку ношу в собі.
Мені 60 років, сучко!
Емілі.
Я на дереві.
Сью.
Чому ти на дереві?
Чекаю тебе.
Нам треба поговорити.
Так, треба.
Чому ти не зайшла в гості?
Я думала, ти злишся на мене.
Так, злюся. Тому ти мала б прийти.
Сью, послухай.
Нечесно, що ти злишся на мене,
бо я спитала ще чиєїсь думки про свої вірші.
Тебе це не стосується.
Ще й як стосується.
Колись ти сказала, що пишеш тільки для мене.
Але, мабуть, моїх думок тобі вже замало.
Коли я народила дитину, мій мозок ніби втратив цінність.
Ні, відтоді ти не маєш часу на мої вірші.
А ти не маєш часу на мою дитину,
бо постійно пишеш свої кляті вірші!
Он воно що.
Тебе взагалі мої вірші не цікавлять.
Авжеж цікавлять. Я просто…
Тоді чому ти ображаєшся, коли я питаю думки
-в інших? -У чоловіка?
Незнайомця? Того, хто тебе навіть не знає?
Саме так!
Він мене не знає.
Він знає тільки мої слова.
Я не думаю про те, чи не образила його почуттів.
Як тоді, коли ти кажеш, що строфа жахлива.
Може, ти просто злишся, бо я не допомогла тобі поміняти підгузок.
Чи гірше, коли тобі подобається рядок,
може, це тому, що ти любиш мене.
Я люблю тебе, Емілі. Що в цьому поганого?
Боже, так жити – нечесно. Я така нещасна.
Я хочу лише бути з тобою,
лежати з тобою ночами в ліжку.
А натомість я змушена даремно чекати днями й ночами.
Чому даремно?
Я тобі пишу. Хіба це неважливо?
Емілі, ти поетеса.
Ти старанно працюєш над своїми віршами.
Щоб кожен рядок був бездоганний.
А мені потрібен безлад.
Я хочу того, що ти не можеш виразити словами.
Я хочу тебе.
І хочу, щоб ти хотіла мене.
Авжеж я хочу тебе.
Але я не можу жити в твоєму домі.
По-перше, Остін зі мною не розмовляє.
Так.
А що, як Остін піде на війну? Що тоді?
-Ти про що? -Призивають усіх здорових чоловіків.
Його час теж настане.
Коли Остін піде в бій, ти прийдеш до мене?
Чи знайдеш іншу відмовку?
Мені треба принести води.
Буде дощ.
Поцілуй мене.
Не можу.
Сьогодні невдалий день.
О боже, Емілі! Ти не розумієш, що в нас є лише сьогодні?
Яка агонія!
Які муки.
Вінні!
Вінні! Що сталося?
Бачиш,
я день у день займаюся чорною домашньою працею для мами,
але моє єдине бажання, моя мрія –
день у день займатися чорною домашньою працею
для свого розкішного емоційно віддаленого чоловіка.
Я більше не можу цього терпіти.
Чесно кажучи, я теж. Життя паршиве.
Я назавжди самотня, в Америці Громадянська війна,
а тепер ще й дощ пішов.
Так, сьогодні найгірший день.
Так.
Щодня протягом цієї війни
я сподівалася, що далі буде краще,
що небо розвидниться,
що ми побачимо шлях до кращого майбутнього.
Але цього не сталося.
Наша сім'я розвалюється.
Я хочу повернутися в минуле.
До того, як почалася війна, до того, як усі мої хлопці загинули.
Ні, я б хотіла в майбутнє.
Перескочити цей безлад, щоб війна закінчилася й усе було інакше.
Уявляєш, якби ми могли кліпнути очима…
і потрапити в майбутнє. Отак просто.
-Ти це бачила? -Що це було?
Що сталося?
Емілі!
-Вінні! -Що?
-Ми рухаємося? -Здається, так.
Емілі!
-Що це таке? -Не знаю.
-Вінні! -Емілі!
О боже!
Що це було?
Що сталося?
Альтанка оберталася.
Так, а потім перестала.
І дощ ущух.
-Вінні? -Так?
Тобі не здається, що будинок змінився?
-Стривай… Емілі, мені страшно. -Що це…
-Карета їде без коней? -А з дупи йде дим!
Що?
-Ой… -Що?
Що?
РЕКОРД ВИПУСКНИКІВ АМГЕРСТСЬКОГО КОЛЕДЖУ 1955 РОКУ
1955 рік?
Ми в майбутньому!
НОВІ ФАСОНИ ФАРТУХІВ
Місіс Дікінсон!
Як ти можеш мене турбувати, Едварде? Я у своєму святилищі.
Я знайшов те, що мене бентежить.
У теплиці Емілі.
Я думав, тобі буде цікаво.
Що? У теплиці? Ти про що?
Серед інших рослин вона виростила оце.
Так. І що це?
Місіс Дікінсон, це канабіс.
Вибач, що?
Cannabis sativa.
Ще відомий як коноплі, гашиш, чортова трава.
Це модний наркотик.
На Сході його скручують і курять.
І ловлять кайф, місіс Дікінсон.
Думаю, Емілі про це не знає.
Мабуть, вона просто виростила гарну рослину.
Твоя правда. Мабуть, вона не знає.
Але це зілля небезпечне.
Воно викликає екстаз, марення, галюцинації.
Ну…
Спробуємо?
Що? А треба?
Ми живемо лише раз.
-Агов! -Замкнено.
-Агов! -Замкнено, а ми в майбутньому.
Це чудово. Просто прекрасно.
Це наш дім. Нас повинні впустити.
Хто повинен? Як думаєш, хто тут живе?
Емілі, ми перемістилися на сто років у майбутнє.
Уся наша сім'я мертва.
Мені потрібні відповіді, і швидко.
ЇЗДИТИ НА ВЕЛОСИПЕДАХ ЗАБОРОНЕНО
Тут зачинено.
Відчинено щовівторка.
Чому ви вдягнені, як божевільні старі?
Це ваші костюми на День гір!
Ясно. Дуже круто.
-День гір? -Так.
День гір коледжу Сміт. Буває раз на семестр.
Усі заняття скасовуються,
а студенти гуляють містом,
влаштовують розіграші й таке інше.
Люблю жіночі коледжі та їхні безумні традиції.
Жіночі коледжі? Тобто жінки тепер можуть навчатися в коледжі?
Очевидно. Ми ж у кампусі.
Ого! Мабуть, жінкам у цей час чудово живеться.
Ні, це гнітючі часи.
У мене було кілька нервових зривів і спроба самогубства.
Я третьокурсниця. А ви?
Ми… Ми з 1862 року.
Так, ви увійшли в роль.
Навіть корсети наділи.
Не знаю, як ви в них дихаєте.
Відійдіть. Я зайду в дім.
Маєш ключа?
Я знаю, де його ховають. Я часто тут буваю.
Справді? Навіщо?
Бо я поетеса.
А це дім великої американської поетеси Емілі Дікінсон.
Отже…
Тут жила Емілі Дікінсон?
Дуже давно, так.
Тепер тут ніхто не живе,
попечителі коледжу зрідка влаштовують екскурсії.
-Я часто на них бувала. -Кажеш, ти поетеса?
Так. Намагаюся нею стати.
Хоча, треба сказати, іноді мій мозок схожий на чорну діру,
з якої ніколи не народиться краса чи правда.
Може, це через електрошок, яким мене лікували в божевільні.
Або в мене така сильна особистість.
Скажи, як тебе звати.
Я Сильвія.
Сильвія Плат.
Велика американська поетеса.
Майбутнє не говорить –
Воно ж не дурне
Не розкриє, навіть не натякне
Які зміни нас чекають
Полковнику Гіґґінсон?
Прошу вашої уваги, сер.
Генрі. Давай кулак.
Я тебе не чекав. Заходь.
Я намагаюся розібратися в цій карті.
Мені ніколи це не вдавалося.
Але скажи, що тебе тривожить?
Ви знаєте, що конфедерати наступають
і вже дуже скоро
під Бофортом почнеться бій.
Так.
Якщо я правильно розумію карту,
ворог наближається звідси…
БРОД-РІВЕР
…і вступить у бій…
ОСТРІВ ПОРТ-РОЯЛЬ
…десь отут.
Бій буде запеклий.
Знаєш, Генрі…
Іноді я хотів би повернутися
у зручний кабінет журналу Atlantic
і давати поради поетам.
Есе про життя птахів зараз здаються мені раєм.
Війна – це пекло.
Я цілком згоден, полковнику.
Але я хочу знати:
коли почнеться бій, що робитимуть наші люди?
Ви навчили їх марширувати,
одягли у форму, але не озброїли.
Що їм робити – вишикуватися й одразу загинути?
Генерал Сакстон наказав цим людям
укріпити барикади.
З усією повагою, полковнику,
здається, справжні барикади – в цій кімнаті.
Щойно Лінкольн це схвалить, мої солдати отримають зброю.
А що, як цей день ніколи не настане?
Настане!
Та якщо рухатися надто швидко,
можна втратити всі досягнення.
Ти не розумієш, як за мною пильнують,
поки я організовую цей полк.
Я ніби саджаю рослину,
а її виривають, щоб подивитися, як вона росте.
Найменша помилка відкине нас на сто років назад.
-Ти не уявляєш… -Я уявляю, сер.
Думаю… Я так живу щодня.
І що ти радиш мені зробити?
Піти всупереч наказу президента й озброїти їх?
На це може піти лише радикальний борець.
Ну…
Я не можу цього зробити.
Ясно.
Але…
Якби хтось захотів озброїти цих людей, я порадив би, як можна вчинити.
Можна…
Перехопити партію нових гвинтівок, яку очікують сьогодні,
на Шелл-роуд.
Люди можуть сказати водієві з фабрики Чарльстона,
що я їх послав як своїх представників.
Робітники фабрики не знаються на військових правилах,
тому повірять їм на слово.
Вони запросто віддадуть
цілий фургон рушниць.
БОФОРТ
Полковнику Гіґґінсон?
Так.
Що зробили з моєю спальнею?
Це навіть не моя ковдра.
Ти глибоко вжилася в роль.
Вчилася в Страсберґа в Нью-Йорку?
Кажуть, він ненавидить жінок.
Шпалери вицвіли,
а ця картина взагалі не звідси.
А стіл на своєму місці.
Так, біля південно-західного вікна.
Ого. Так.
Ти сидиш, ніби у себе вдома.
Так я спілкуюся з духом Емілі.
Дивно. Сьогодні я не можу зв'язатися з нею.
Ну, я тут…
Це допоможе.
-Що це? -«Поезії Емілі Дікінсон».
Повна збірка, видана цього року.
ПОЕЗІЇ ЕМІЛІ ДІКІНСОН ДЖОНСОН
Я ж просила тебе спалити всі мої вірші, коли я помру.
Я знала, що ти не серйозно.
Я не хотіла, щоб про мою сестру всі забули.
І бачиш, у майбутньому ти справді відома.
Ну, не така вже й відома.
Радше місцева легенда.
Напівзабута дивна поетеса, сумна й нещасна за життя.
Неправда.
Більшість людей ХХ століття Емілі Дікінсон не цікавить.
Вони б з радістю залишили її вірші збирати пил на горищі.
А мене вона цікавить. Вона моя рідна душа.
У неї була страшна депресія. У мене страшна депресія.
У неї не… У мене не…
Знаєш, що вона все життя була сама?
Тобто як – сама?
Вона була незаймана. Нещасна суха стара діва.
Вона не вийшла заміж, не була закохана, майже не виходила з кімнати.
Емілі Дікінсон лише носила білі сукні й плакала.
Це неправда. Вона майже не носить білих суконь.
Емілі Дікінсон не в депресії. Вона не хоче померти.
Вона хоче жити і зв'язатися зі світом за допомогою своїх слів.
Як я знаю, вона померла на самоті у своїй кімнаті.
Гаразд. Я Емілі Дікінсон і думаю, я знаю, що відчуває Емілі Дікінсон.
Твоя любов до Дня гір викликає занепокоєння.
Де ти взяла цю інформацію?
Це всі знають.
Емілі Дікінсон була сумна оригіналка.
У неї було жахливе життя.
Кажуть, вона закохалася в одного чоловіка
до нестями, а він не відповів їй взаємністю.
О боже.
-Чоловік? Правда? -Ні.
-Ні, це… -Так, був чоловік,
невідомо хто, і кохання було нерозділене.
Тож я цілком припускаю, що вона хотіла себе вбити.
Без сумніву, вона намагалася.
Як я, коли розрізала вени на ногах і прийняла мамине снодійне.
-Фу. -Так.
Я ніколи не намагалася вбити себе. І не збираюся.
І я не була закохана в чоловіка.
-Емілі. Це Джордж? -Ні.
-Фрейзер? -Ні.
Це не може бути… Тошіякі?
Лавініє, я ніколи в житті не була закохана в чоловіка.
Мабуть, твоя правда.
Кілька місяців тому вийшла скандальна книжка,
яку навіть не хотіли видавати,
бо авторка пише, що Емілі Дікінсон була лесбіянкою.
-Ким? -Лесбіянкою.
Ні, вона була американкою.
Що?
Я кажу про секс, мала.
Вона була сапфічною, гомосексуальною жінкою, що любила жінок.
Мабуть, вам це знайомо. Ви ж навчаєтеся в коледжі Сміт.
Емілі, це… правда?
Я…
О боже. Кого?
Вибачте, можна змінити тему?
Я… Чому ми говоримо про її приватне життя?
Може, зосередьмося на поезії?
Ти справді думаєш, що це можна розділити?
Як думаєш, звідки береться поезія?
З пристрасті, жаги, з найтемніших глибин.
Особисто я згодна з Данте.
Щоб писати вірші, треба бути готовою спуститися в пекло.
Твоя енергія просто безумна, це каже Емілі Дікінсон.
«Мені наснилося, що я з тобою в ліжку…»
Ну, добре.
«Ти палко цілувала мене під місяцем.
(Мабуть, я тебе причарувала.)
Бог з неба впав і згасли вогні пекла:
Пішли геть серафими й слуги Сатани.
Я заплющила очі, і весь світ помер».
Добре. Нам пора. Надіюся, ми повернемося в 1862 рік.
Ми не таким уявляли майбутнє.
Майбутнє?
А ви не знали?
Майбутнє для жінок ніколи не настане.
-Вінні. -Що?
Як ми повернемося додому?
Я почуваюся так дивно.
Значить, це діє.
Імовірність, що я колись встану з ліжка,
тепер упала значно нижче нуля.
Мене з нього вивезуть у труні.
-У труні. -Дай ще раз вдихнути.
-Нічого немає. Ми все викурили. -Ні.
-Мені треба. -Ми все викурили.
Я такий голодний.
-Іди щось приготуй. -Ні, ти іди щось приготуй.
-Не буду. -Я вмираю з голоду.
І я чоловік.
І я не вмію готувати.
Мені це зілля не подобається.
Що, канабіс? Чому?
Бо раніше мені було просто сумно.
Тепер мені сумно, я голодна, у мене голова обертом
і починається параноя.
Який у тебе жахливий настрій.
Будь ласка, залиш мене.
Коли підеш у кухню, порахуй ложки.
Меггі не можна довіряти.
Мабуть, я теж посплю.
Будьмо.
Це все так заплутано.
Я справді… Мені не байдужий мій малюк.
Я хочу тримати його на руках.
Хочу його виховувати.
Хочу його нюхати.
Я його ще майже не знаю,
а тепер сталася ця хрінь,
і що мені робити?
Піти й померти?
Не роби того, чого не хочеш.
Ні, я мушу.
Це називається призов.
Це як виклик до суду.
Я юрист і знаюся на цих речах.
Точно. Ти юрист і син юриста.
Агов! Ти багатий.
Багатії можуть робити що хочуть.
Це перший закон Сполучених Штатів Америки.
Не знаю, чувак. Моє ім'я в списку.
А ти заплати комусь, щоб він назвався твоїм іменем.
Так можна?
З кожної ситуації є вихід, якщо ти можеш його собі дозволити.
Так, але кому можна заплатити?
Кому завгодно.
Тому чоловікові.
Або йому.
Будете ще, друзі?
Подвійну порцію.
Йому завжди потрібні чайові.
За заміну призовника платять 500 доларів. Йому це як мільйон.
Я впевнений, що він не відмовиться.
Ні, я так не можу.
Авжеж.
Вип'ємо ще, може, ти передумаєш.
Хоча б дощ закінчився.
Я й не помітив дощу.
Сонце, дощ, сніг. Мені байдуже.
Листоноша працює за будь-якої погоди.
Така в мене робота.
Грім, спека, град.
Вони мене не зупинять.
Я завжди принесу пошту.
Я тобою захоплююся.
Вибач, тобі, мабуть, нудно.
-Що? Ні. -Знаю, не всіх так цікавить,
як мене, робота пошти.
Ні. Я люблю пошту США.
Я просто… Це…
Знаєш що? Я трохи втомилася.
Можу уявити.
Ти все робиш сама.
Не все так погано.
Виховуєш дитину.
Тримаєш бізнес на плаву.
Ти сильна жінка, Бетті.
Але часи нині небезпечні.
Навіть сильній жінці потрібен чоловік для захисту.
Я можу сама себе захистити.
А щодо Гелен,
я й досі надіюся, що її батько повернеться.
Повернеться з Бофорта?
-Навряд. -Звідки?
Генрі у Бофорті, Південна Кароліна.
-Я думав, ти знаєш. -Ні.
Ні, як тобі відомо, він мені не писав багато місяців.
-А тобі? -І мені не писав. Але ходять чутки.
Він уже давно вступив у добровольчий полк Південної Кароліни.
Це частина Портрояльского експерименту.
Уявляєш?
Чорношкірі вступили в армію Союзу і вчаться битися.
Генрі тепер солдат?
Я таке чув.
І вибач на слові,
але його шанси повернутися живим…
ну…
приблизно дорівнюють шансам на те, що кілограмову посилку
доставлять з маркою за п'ять центів.
Чудово.
Вранці ми застрягли в теперішньому, а зараз – у майбутньому.
Але поки ми тут…
-я мушу спитати. -Що?
Це правда,
що, як вона сказала, ти любиш жінок?
Сью.
Це завжди була Сью. Я люблю Сью.
Я так і знала.
Тепер це неважливо, бо я все зіпсувала.
Тобто як – зіпсувала?
Я не знаю.
Мабуть, мені легше бути закоханою,
коли я пишу вірша, ніж коли не пишу.
Я скажу тобі, що я думаю.
Я думаю, тобі дуже пощастило
знайти людину, яку ти справді кохаєш.
Якби в мене була така людина, я була б щаслива.
І якби ця людина була жива тепер,
в одному часі зі мною,
я обійняла б її і ніколи б не відпускала.
Чорт, Вінні, твоя правда.
Чому я взагалі захотіла в майбутнє?
У теперішньому в мене було все.
У мене була Сью.
О боже. Ми повернулися!
-Ми більше не в майбутньому. -Про що ти?
Ми щойно були в майбутньому.
Я щойно ходила в сортир винести мамин горщик,
бо моє життя – це кошмар,
а потім я сіла в альтанці й заплакала.
Потім прийшла ти, почала щось бурмотіти про Сью,
і ми добре поговорили.
Я більше не контролюю свою уяву.
Саме це я й кажу, Емілі.
Справжнє кохання існує не в твоїй голові.
Воно існує тут,
у цьому жалюгідному, жахливому місці, яке ми називаємо реальністю.
Дивися, це Джордж.
Джордже, що сталося?
Джордже, що з тобою? Що сталося?
Фрейзер.
-Фрейзер Стернз? Що… -Так, Фрейзер. Його…
-Його застрелили. -Застрелили?
У битві під Нью-Берном, Північна Кароліна.
Фрейзер убитий.
Мабуть, я таки бачила майбутнє.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк