Iblant tar jeg fram brevene og versene dine, kjære venn…
…og når jeg føler deres underlige kraft,
blir det vanskelig å skrive.
Jeg tror at hvis jeg fikk se deg og vite at du er ekte,
ville jeg klart det bedre.
Det er vanskelig å forstå hvordan du kan leve så alene
med så høye tanker som våkner i deg.
Likevel isolerer det enhver å tenke mer enn en viss grad,
eller å ha sånne lysglimt som kommer til deg.
Så kanskje stedet ikke betyr noe særlig.
Du er vel i Boston iblant?
Alle damer er det.
Din venn for alltid, Higginson.
Emily.
Mamma sover fortsatt, Maggie har fri, og vi har ikke innlagt vann. Så…
…du må hente vann.
Vet du hva? Noen ganger føler jeg at jeg ble født i feil århundre.
For en deilig vårdag!
God morgen, solskinn.
Visste du at jeg kan nederlandsk?
Det er en deilig dag. Skulle ønske posten kom.
Hvorfor? Er du forelsket i postbudet?
Hva? Nei. Jeg venter på et brev fra Henry.
-Ikke det igjen. -Jeg frykter det verste.
Hører jeg ikke fra ham snart,
kan det være noen annen forklaring enn at han er… død?
-Jeg kan tenke meg en annen forklaring. -Jaså?
Jeg vet ikke hvor Henry har dratt,
men menn ledes av én ting, og det er ikke kompasset.
Uansett hvor han er, så er han nok i seng med en annen.
Selv om han er det, kunne han skrevet til Helen.
Hvem er det du beskytter?
Han stakk fra deg og Helen.
Du må ut på markedet igjen.
-Unnskyld? -Du må begynne å date igjen.
Du ber meg date midt under borgerkrigen?
Det er aldri en perfekt tid, men trass i krigen, er det vår.
Fuglene synger. Blomstene blomstrer.
Våren er tiden for ny kjærlighet,
ikke til å sture og savne eksen din,
som alltid satte deg i andre rekke bak slaverimotstandsavisen.
Du må gi slipp på fortiden og begynne å skape en ny framtid.
Du får det til å høres så lett ut.
Hvordan klarer du å være så optimistisk?
Fordi Gud har bedt meg bære vitnemål om håpet i meg.
Og nå håper jeg at min venn, Betty, finner tilbake rytmen.
Hvem skulle jeg treffe i disse tider?
God morgen, damer!
-Ham? -Hvorfor ikke?
-Jeg tror ikke jeg kan. Jeg er ikke klar. -Grip sjansen.
Er det post til oss i dag, Freddie?
Nei, dessverre.
Jeg skulle ønske jeg hadde noe til deg, Betty.
Jeg elsker å se det vakre smilet ditt.
Fin dag for å spasere, hva? Jeg vet hvem som kunne trenge å spasere.
Amhersts flittigste sydame.
Du må gjerne bli med meg på runden.
Det er ikke en date, det er arbeid. Ta henne med på piknik.
Vi kan gjøre det, hvis du liker forslaget.
Jeg…
Det ville jeg likt, faktisk.
Jeg kunne trenge frisk luft.
Men husk, det er ofte mørkest like før soloppgang.
Jeg bærer vitnemål om håpet jeg har i meg!
Kjerring, jeg er 60!
Emily.
Her oppe.
Sue.
Hva gjør du der oppe?
Jeg ventet på deg.
Vi må snakke sammen.
Ja, det må vi.
Hvorfor har du ikke besøkt meg?
Jeg trodde du var sint på meg.
Jeg er sint på deg. Derfor skulle du ha besøkt meg.
Hør her. Det er ikke rettferdig å være sint på meg
bare fordi jeg kontaktet noen andre om arbeidet mitt.
-Det har ikke noe med deg å gjøre. -Det har alt med meg å gjøre.
Du sa en gang at du skrev for meg, og bare meg.
Men tankene mine er vel ikke nok for deg lenger.
Nå som jeg har et barn, er vel hodet mitt verdiløst.
Du har knapt hatt tid til poesien min etter at du fikk barn.
Og du har knapt hatt tid til barnet
siden du skriver på de forbaskede diktene hele tiden.
Der har vi det.
Du bryr deg ikke om diktene mine mer.
Jo. Jeg bare…
Så hvorfor tar du det personlig når jeg spør en annen
-om hans mening? -En mann?
En fremmed? En som ikke kjenner deg engang?
Nettopp!
Han kjenner meg ikke.
Han kjenner bare ordene mine.
Jeg trenger ikke å bry meg om følelsene hans.
Som når du sier at du hater en strofe.
Kanskje du er sint fordi jeg ikke hjalp deg å bytte bleier.
Eller verre, når du sier at du elsker en linje,
kanskje det egentlig betyr at du elsker meg.
Jeg elsker deg, Emily, og hva er galt med det?
Det er så urettferdig å leve sånn. Det er fryktelig.
Alt jeg vil, er å være sammen med deg,
å krype sammen i sengen med deg om kvelden.
I stedet må jeg vente i dager og uker på ingenting.
Ikke ingenting. Jeg skriver til deg. Er ikke det noe?
Du er poet, Emily.
Du jobber så hardt med diktene dine.
Du vil at hver linje skal være perfekt. Men jeg vil ha rotet.
Jeg vil ha noe du ikke kan sette ord på.
Jeg vil ha deg. Og jeg vil at du skal ville ha meg.
Selvfølgelig vil jeg ha deg.
Men jeg kan ikke bo i huset ditt.
For det første snakker ikke Austin til meg.
Ok.
Og hva om Austin drar ut i krigen? Hva da?
-Hva mener du? -De kaller inn alle arbeidsføre menn.
Det vil bli hans tur.
Når Austin drar for å kjempe, vil du besøke meg da?
Eller finner du en annen unnskyldning?
Jeg må gå inn med vannet.
Det blir regn.
Kyss meg.
Jeg kan ikke.
Dette er ikke en bra dag.
Herregud. Skjønner du ikke at dagen i dag er alt vi har?
Kvalene!
Pinslene.
Vinnie?
Vinnie? Hva er i veien?
Se på meg.
Jeg gjør husarbeid for moren min dag ut og dag inn,
når det jeg vil, det jeg drømmer om,
er å gjøre husarbeid dag ut og dag inn
for min skjønne, følelsesmessig utilgjengelige mann.
Jeg orker ikke mer.
Ærlig talt, ikke jeg heller. Livet suger.
Jeg er evig enslig, USA er i borgerkrig,
og nå regner det.
Ja, dette er den verste dagen noensinne.
Ja.
Hver dag under krigen har jeg håpet at ting ville bli bedre.
At himmelen ville bli blå, at vi ville finne veien mot en bedre framtid.
Men ingenting av det skjer.
Familien går i stykker.
Jeg vil tilbake til fortiden.
Før krigen startet, før alle kjærestene mine døde.
Nei, jeg vil heller til framtiden.
Hoppe over det stygge til når krigen er over og alt er annerledes.
Tenk deg om vi kunne blunke…
…og være i framtiden. Bare sånn.
-Så du det? -Hva var det?
Hva er det som skjer?
Emily.
-Vinnie? -Ja?
-Beveger vi oss? -Jeg tror det.
Emily?
-Hva er det som skjer? -Jeg vet ikke.
-Vinnie! -Emily!
Herregud!
Hva var det?
Hva var det som skjedde?
Lysthuset snurret.
-Og så stoppet det. -Og det sluttet å regne.
-Vinnie? -Ja?
Virker huset annerledes?
-Vent… Emily, jeg er redd. -Hva var…
-Vognen har ingen hester! -Og det kommer røyk ut av rumpa!
Hva?
-Du store… -Hva?
Hva?
AMHERST AVGANGSKLASSE 1955 SETTER NY REKORD
1955?
Vi er i framtiden!
NYE FORKLÆRSSTILER
Mrs. Dickinson?
Hvordan våger du å forstyrre, Edward? Jeg er i helligdommen min.
Jeg fant noe urovekkende.
I Emilys drivhus. Jeg tenkte du ville vite det.
Hva? Drivhuset? Hva snakker du om?
Hun hadde denne der blant plantene sine.
Ok. Hva er det?
Dette, Mrs. Dickinson, er cannabis.
Hva sier du?
Cannabis sativa.
Også kjent som hamp, hasj, djevelens gress.
Det er moderne narkotika.
De orientalske ruller det sammen og røyker det. Man blir høy av det.
Jeg er sikker på at Emily ikke vet noe om det.
Hun dyrket den nok bare fordi den er pen.
Kanskje du har rett. Kanskje hun ikke visste det.
Men dette er farlig.
Det kan føre til alle slags ekstaser, drømmer og vrangforestillinger.
Vel…
Skal vi prøve?
Hva? Skal vi det?
Man lever bare én gang.
-Hallo? -Den er låst.
-Hallo? -Låst, og vi er i framtiden.
Dette er flott. Fantastisk.
Det er vårt hus. De må slippe oss inn.
"De"? Hvem? Hvem tror du er der inne?
Emily, vi har reist hundre år fram i tiden.
Hele familien vår er død.
Vel, jeg trenger svar, og jeg trenger dem raskt.
ABSOLUTT INGEN SYKLER TILLATT
Dere kommer ikke inn. Døren er låst hver dag bortsett fra tirsdag.
Hvorfor er dere kledd som gale bestemødre?
Det må være Mountain Day-antrekket deres. Jeg skjønner. Artig.
-Mountain Day? -Ja.
Smith College Mountain Day. Én gang hvert semester.
Alle timer avlyses,
og alle kan ferdes rundt ute og finne på pek eller hva som helst.
Er det ikke fint med kvinnecollege og deres rare tradisjoner?
Kvinnecollege? Kan kvinner kan gå på college nå?
Så klart. Vi er jo på campus.
Kvinners liv i denne perioden virker fantastisk.
Nei. Det er deprimerende.
Jeg har hatt flere sammenbrudd og prøvd å ta livet mitt.
-Jeg går siste år. Hvilket år er dere? -Vi… Vi er fra 1862.
Ok, dere går iallfall inn for det.
Har korsetter og alt. Jeg fatter ikke hvordan dere får puste i dem.
Uansett, gå til side. Jeg skal inn.
Har du nøkkel?
Jeg vet hvor de gjemmer den. Jeg er her ganske ofte.
Er du det? Hvorfor det?
Fordi jeg er poet.
Og dette er hjemmet til den store amerikanske poeten, Emily Dickinson.
Så…
Emily Dickinson bodde her?
For lenge siden, ja.
Nå er det stengt,
men styret har omvisninger iblant.
-Jeg har vært på noen. -Du sa at du er poet?
Ja. Prøver å bli det.
Men jeg må innrømme at hodet føles som et svart hull iblant,
som verken skjønnhet eller sannhet kan komme ut av.
Kanskje på grunn av elektrosjokket de ga meg.
Eller kanskje det er min vinnende personlighet.
Hva heter du?
Jeg heter Sylvia.
Sylvia Plath.
Stor amerikansk poet.
Framtiden har aldri talt…
Heller vil den ikke, som den dumme,
avsløre seg ved å gi en lyd.
Av sin dypsindighet…
Oberst Higginson?
Kan jeg få snakke med deg, sir?
Henry. Knoker.
Jeg ventet deg ikke. Kom inn.
Jeg prøver bare å forstå dette kartet. Jeg har aldri vært flink med kart.
Men hva gjelder det?
Du vet at konføderasjonsstyrkene er på marsj, og at om ikke lenge
vil kampen stå her i Beaufort.
Ja.
Faktisk, hvis jeg forstår dette riktig,
kommer fienden herfra…
…og vil nå oss…
…et sted rundt her.
Det blir fælt.
Vet du, Henry…
Iblant skulle jeg ønske jeg var på The Atlantic magazines komfortable kontor,
og ga råd til unge poeter.
Å skrive essayer om fuglelivet virker som et paradis nå.
-Krig er et helvete. -Jeg er helt enig, oberst.
Men spørsmålet mitt er
når kampen kommer, hva vil du at mennene skal gjøre?
Du har drillet dem og testet dem,
du har kledd dem opp som soldater, men ikke gitt dem våpen.
Skal de stille seg på rekke og dø som ren kanonføde?
Mennene er blitt beordret av general Saxton til å styrke barrikadene.
Med respekt å melde,
det begynner å virke som de egentlige barrikadene er i dette rommet.
Når Lincoln sier ja, vil soldatene mine få våpen.
-Hva om den dagen aldri kommer? -Den kommer! Den kommer!
Men hvis vi går for fort fram,
kan vi miste terrenget vi har vunnet.
Du forstår ikke hvilket press jeg er under når jeg prøver å starte dette regimentet.
Det er som å plante en avling som vil slå rot,
men som stadig blir nappet opp for å se hvordan den vokser.
Den minste feil kan sende oss hundre år tilbake.
-Du kan ikke forestille deg… -Det kan jeg.
Jeg lever med det hver eneste dag.
Hva vil du at jeg skal gjøre?
Gå imot presidentens ordrer og levere ut våpen?
Det høres ut som noe en radikal aktivist ville gjort.
Vel…
Det kan jeg ikke gjøre.
Jeg forstår.
Men…
Hvis noen vil bevæpne mennene, ville jeg fortalt dem hvordan.
De kunne…
…stanset leveransen av gevær som er ventet i dag langs skjellveien.
Vedkommende kunne sagt til kusken fra fabrikken i Charleston
at han var sendt på mine ordrer som mellommann.
Disse fabrikkarbeiderne vet ingenting om militære regler,
så de ville trodd ham.
En hel vogn full av geværer
ville blitt overlevert uten videre.
Oberst Higginson?
Ja.
Hva har de gjort med rommet mitt? Det er ikke engang mitt teppe.
Skuespillet ditt er dypt.
Studerte du hos Strasberg i New York? Jeg hører at han hater kvinner.
Tapetet er falmet, og det maleriet skal ikke være her.
-Men skrivebordet er på riktig sted. -Ja, rett ved vinduet mot sørvest.
Wow. Ok.
Du setter deg bare som om du eier stedet.
Det er sånn jeg kommuniserer med Emilys ånd.
Pussig. Det er vanskelig å kontakte henne i dag.
Jeg står jo her, så…
Dette burde hjelpe.
-Hva er det? -Dikt av Emily Dickinson.
Den komplette utgaven ble publisert i år.
DIKT AV EMILY DICKINSON JOHNSON
Jeg trodde jeg ba deg brenne diktene mine når jeg døde.
Jeg visste at du ikke mente det.
Jeg ville ikke la folk glemme søsteren min.
Og se nå. I framtiden er du faktisk berømt.
Vel, ikke så berømt.
Mer som en lokal legende.
En dunkel, merkelig kvinnelig poet, som levde et trist liv.
Det er ikke sant.
De færreste i det 20. århundre bryr seg om Emily Dickinson.
De lar gjerne diktene hennes ligge på et loft og samle støv.
Men jeg bryr meg. Jeg føler slektskap med henne.
Hun var morbid deprimert. Jeg er morbid deprimert.
-Det var hun ikke. Jeg er ikke… -Vet dere at hun levde alene hele livet?
Hva mener du med "alene"?
Hun var jomfru. En trist, inntørket gammel jomfru.
Giftet seg aldri, fant aldri kjærligheten. Forlot knapt rommet sitt.
Det eneste Emily Dickinson gjorde, var å gå i hvitt og gråte.
Det stemmer ikke. Hun bruker nesten aldri hvitt.
Emily Dickinson er ikke deprimert. Hun vil ikke dø.
Hun vil leve og finne sammen med verden gjennom ordene.
Hun døde alene på soverommet sitt.
Jeg er Emily Dickinson, så jeg tror jeg vet hvordan Emily Dickinson har det.
Engasjementet ditt i Mountain Day er foruroligende.
Hvor får du opplysningene fra?
Det er noe alle vet.
Emily Dickinson var den typiske triste jenta.
Livet hennes var så skrekkelig.
De sier at hun hadde en affære med en mann,
en hun var gal etter, men som ikke elsket henne.
Herregud.
-Er det sant? -Nei.
-Nei, det… -Det var en mann.
Men ingen vet hvem, og det ble ikke gjengjeldt.
Så jeg kan tenke meg at hun ville ta livet sitt.
Hun prøvde utvilsomt.
Akkurat som meg da jeg skar opp beina og tok mors sovepiller.
-Æsj. -Ok.
Jeg har aldri prøvd å ta livet mitt. Og jeg var ikke forelsket i en mann.
-Emily. Var det George? -Nei.
-Frazar? -Nei!
Det kan ikke ha vært… Toshiaki?
Jeg har aldri i mitt liv vært forelsket i en mann.
Kanskje du har rett.
Det ble utgitt en bok for noen år siden som skapte en sånn skandale
at den nesten ikke ble utgitt.
For i denne boken sier forfatteren at Emily Dickinson var lesbisk.
-Var hva? -Lesbisk.
Nei, hun var amerikaner.
Hva?
Jeg snakker om sex, baby.
Hun var lesbe, homoseksuell, en kvinne som elsket andre kvinner.
Det må dere da vite om. Dere går på Smith College.
Emily, er… det sant?
Jeg…
Herregud. Hvem?
Kan vi snakke om noe annet?
Hvorfor snakker vi om privatlivet hennes? Skulle vi ikke fokusere på diktene?
Tror du virkelig man kan skille mellom dem?
Jeg mener, hvor tror du poesi kommer fra,
annet enn lidenskap, begjær og de dypeste følelser?
Jeg mener at Dante hadde rett.
For å skrive poesi må du være villig til å dra helt ned til helvete.
Ok, energien din er så intens, og det er Emily Dickinson som sier det.
"Jeg drømte at du forhekset meg til din seng."
Ok.
"Og sang meg til vanvidd, kysset meg forrykt.
(Jeg tror du er noe jeg har funnet på.)
Gud styrter fra himmelen, helvetes flammer dør ut.
Ut, serafer og Satans menn.
Jeg lukker mine øyne, og hele verden faller død om."
Kult. Vi må dra. Forhåpentligvis tilbake til 1862.
Framtiden var ikke som vi ventet.
Framtiden?
Vet dere det ikke?
Framtiden kommer aldri for kvinner.
-Vinnie? -Ja?
Hvordan kommer vi oss hjem?
Jeg kjenner meg veldig merkelig.
Det betyr at det fungerer.
Sannsynligheten for at jeg står opp av sengen,
gikk fra null til hva som enn er under det.
De må bære meg ut herfra i kisten min.
-I en kiste. -La meg få mer av det.
-Nei. Alt er borte. Vi røkte alt. -Nei.
-Jeg trenger det. -Vi røkte alt. Jeg er så sulten.
-Gå og lag mat. -Nei, du kan lage mat.
-Det vil jeg ikke. -Jeg er sulten.
Og jeg er mann.
Og jeg kan ikke lage mat.
Jeg liker ikke disse greiene.
Cannabisen? Hvorfor ikke?
Før var jeg bare trist.
Men nå er jeg trist, sulten, svimmel
og litt paranoid.
Huff, du har så kjedelige vibber.
La meg være alene igjen.
Når du går ned på kjøkkenet, kan du telle skjeene.
Maggie er ikke til å stole på.
Jeg tror jeg også tar en liten blund.
Skål for det.
Det er bare rot.
Jeg mener, jeg bryr meg om barnet mitt.
Jeg… jeg vil holde ham.
Jeg vil oppfostre ham.
Jeg vil lukte på ham.
Jeg har knapt blitt kjent med ham, og så skjer denne dritten,
og det er bare… hva?
-Må jeg av gårde for å dø nå? -Du trenger ikke å gjøre noe du ikke vil.
Jo, jeg må det.
Det kalles innkalling. Det er som en juridisk prosess.
Jeg er advokat, så jeg vet sånne ting.
Nettopp. Du er advokat og sønn av en advokat.
Hallo, du er rik.
Rike folk kan gjøre som de vil.
Det er den første loven i USA.
Jeg vet ikke. Navnet mitt er på listen.
Så du betaler en annen for å bruke ditt navn.
Kan man gjøre det?
Det fins en vei ut av enhver situasjon hvis du har råd til det.
Ja, men hvem kan jeg betale?
Hvem som helst.
Den fyren.
Eller ham.
Vil dere ha en runde til, karer?
Vi tar en dobbel.
Han er alltid desperat etter tips.
Å lure seg unna koster 500 dollar. Det er som en million for ham.
Han ville sikkert slått til.
-Nei, det kunne jeg ikke gjort. -Greit.
La oss ta en drink til og se om du ombestemmer deg.
-Det har sluttet å regne. -Jeg legger ikke merke til regnet.
Sol, regn, snø. Det spiller ingen rolle for meg.
Når man jobber i posten, kan man ikke la være plage en.
Det hører med.
Torden, hetebølger og hagl.
Det stopper meg ikke.
Jeg leverer alltid.
Det beundrer jeg.
Jeg mener ikke å kjede deg.
-Hva? Nei. -Jeg vet at ikke alle er like interesserte
som meg i hvordan postsystemet fungerer.
Nei. Jeg elsker det amerikanske postvesenet.
Jeg bare… Det…
Vet du hva? Jeg er litt sliten.
Jeg kan tenke meg det.
Du gjør alt dette alene.
Det er ikke så ille.
Oppfostrer et barn.
Holder forretningene gående. Du er en sterk kvinne, Betty.
Men det er farlige tider.
Selv en sterk kvinne trenger en mann til å beskytte seg.
Jeg kan beskytte meg selv.
Og når det gjelder Helen,
har jeg ikke gitt opp håpet om at faren kommer tilbake.
Tilbake fra Beaufort?
-Neppe. -Fra hvor?
Henry er i Beaufort i South Carolina.
-Jeg trodde du visste det. -Nei.
Nei. Som du vet, har jeg ikke fått brev fra ham på månedsvis.
-Har du det? -Nei, men ryktene sprer seg.
Han har vært der nede en stund med South Carolina Volunteers.
Som en del av Port Royal-eksperimentet.
Tenk deg det.
Svarte menn innrullert i en unionshær og trent til å kjempe.
Er Henry soldat nå?
Det er det jeg har hørt.
Og om jeg får si det,
er sjansene for at han kommer tilbake i live så godt som…
Vel… De er så gode som at en ett kilo tung pakke blir levert
med et fem cent-frimerke.
Flott.
I morges satt vi fast i nåtiden, og nå sitter vi fast i framtiden.
Ok, men mens vi er her…
-Jeg må spørre. -Om hva?
Er det sant,
det hun sa om at du elsker andre kvinner?
Det er Sue.
Det har alltid vært Sue. Jeg elsker Sue.
Jeg tror jeg visste det.
Det spiller ingen rolle nå, for jeg ødela det.
Hva mener du?
Jeg vet ikke.
Noen ganger er det visst lettere å være forelsket
når jeg skriver et dikt enn når jeg ikke gjør det.
Jeg skal si deg hva jeg mener.
Jeg synes du er utrolig heldig som har en du virkelig elsker å tilbringe livet med.
Jeg ville vært så lykkelig om jeg hadde det.
Og om den personen var i live, i nåtiden,
med meg her og nå…
Jeg ville løpt inn i armene hans og aldri sluppet ham.
Pokker, Vinnie, du har rett.
Hvorfor ville jeg til framtiden?
Jeg hadde alt i nåtiden.
Jeg hadde Sue.
Herregud. Vi klarte det!
-Vi er ikke i framtiden lenger. -Hva snakker du om?
Vi var i framtiden.
Jeg var i uthuset for å tømme mammas bekken, for livet mitt er et mareritt.
Og så kom jeg hit til lysthuset og begynte å gråte.
Og så kom du hit og begynte å skravle om Sue,
og så hadde vi faktisk en hyggelig prat.
Fantasien løper virkelig løpsk med meg.
Det var det jeg sa, Emily.
Ekte kjærlighet eksisterer ikke i fantasien din.
Den eksisterer her,
på dette fryktelige stedet vi kaller virkeligheten.
Se, der er George.
George, hva er det?
George, er alt i orden? Hva er det?
Det er Frazar.
-Frazar Stearns? -Ja. Frazar. Han…
-Han ble skutt. -Skutt?
I slaget ved New Bern i North Carolina.
Frazar er blitt drept.
Jeg så visst framtiden likevel.
Tekst: Evy Hvidsten