Kartais skaitau jūsų laiškus, miela drauge,
ir, pajutęs keistą galią,
sunkiai renku žodžius.
Manau, jei nors kartą pamatyčiau jus ir suprasčiau, kad jūs - tikra,
gal man sektųsi geriau.
Man sunku suprasti, kaip galite būti tokia vieniša,
jei jumyse gimsta tokios aukštos mintys.
Tačiau tai ir atskiria žmogų,
kai aplanko tokie galingi šviesos blyksniai.
Gal vieta ir nėra tokia reikšminga.
Turėtumėte apsilankyti Bostone.
Visos ponios ten lankosi.
Jūsų amžinas draugas, Higinsonas.
Emile.
Mama - dar lovoje, Megė šią savaitę atostogauja,
namie vandens neturime, taigi...
tau reikia atnešt vandens.
Žinai, ką?
Kartais jaučiuosi lyg būčiau gimusi ne tame amžiuje.
Dikinson
Ateitis nebeprakalbo
Kokia puiki pavasario diena!
Labas rytas, saulele.
Žinojai, kad moku olandiškai?
Graži diena. Norėčiau, kad paštą atneštų.
Kodėl? Įsimylėjai paštininką?
Ką? Ne. Laukiu laiško nuo Henrio.
- Ir vėl tas pats. - Jaučiu, nutiko blogiausia.
Jei negausiu nuo jo žinios,
tada nebelieka nieko kito, kaip pripažinti, jog jis mirė.
- Gali būti ir kitų priežasčių. - Gali?
Aš nežinau, kur Henris keliauja,
tačiau vyras seka paskui vieną dalyką, ir tai - ne kompasas.
Kad ir kur jis dabar, greičiausiai voliojasi lovoje su kita.
Net jei ir taip, vis tiek galėtų parašyti bent jau Helen.
Mergyt, ką tu teisini?
Jis paliko tave ir Helen.
Metas tau eiti ir prasiblaškyti.
- Nesupratau? - Tau reikia vėl eiti į pasimatymus.
Patari man ieškoti vyro pilietinio karo įkarštyje?
Žinok, kliūčių rasi visada. Bet nepaisant karo, dabar - pavasaris.
Paukščiai čiulba. Gėlės žydi.
Pavasaris - metas ieškoti meilės,
o ne sėdėti ir liūdėti dėl buvusiojo,
kuriam jo abolicionistinis laikraštis rūpėjo labiau nei tu.
Paleisk praeitį
ir imk kurti ateitį. Pirmyn!
Tavęs pasiklausius, viskas taip paprasta.
Kaip tau pavyksta išlaikyti optimizmą?
Nes Dievas pašaukė mane liudyti viltį.
Ir dabar aš viliuosi, kad mano draugė Betė vėl taps ta linksmuole, kurią pažinojau.
Su kuo aš susitikinėsiu tokiais laikais?
Labas rytas, ponios!
- Su juo? - Kodėl ne?
- Nemanau. Aš dar nepasiruošusi. - Nėr geresnio laiko nei dabar.
Ar turi mums laiškų, Fredi?
Deja, ne.
Labai norėčiau atnešti tau laišką, Bete.
Man taip patinka, kai tu šypsaisi.
Puiki diena pasivaikščiojimui, tiesa?
Žinau, kam praverstų prasieiti.
Labiausiai triūsiančiai Amhersto siuvėjai.
Kviečiu panešioti kartu su manim paštą.
Tai - tavo darbas. Nusivesk ją į kokią iškylą ar kur.
Galėtume, jei tu priimsi šį pasiūlymą.
Aš...
Mielai.
Mielai pakvėpuočiau grynu oru.
Tik atmink, kad tamsiausia valanda prieš aušrą.
Aš liudiju viltį!
Žinok, man - 60-imt!
Emile.
Pažiūrėk į viršų.
Siu.
Ką ten veiki?
Laukiau tavęs.
Mums reikia pakalbėti.
Taip, reikia.
Kodėl neužeini pas mane?
Maniau, kad tu pyksti ant manęs.
Aš pykstu ant tavęs. Todėl tau derėjo ateiti pas mane.
Siu, klausyk.
Nesąžininga tau ant manęs pykti
tik dėl to, kad pasiteiravau nuomonės apie savo kūrybą.
Tu čia niekuo dėta.
Aš čia viskuo dėta.
Pati man sakei, kad rašai man ir man vienai.
Tačiau mano nuomonės tau nebepakanka.
Kai pagimdžiau kūdikį, mano smegenys tapo bevertėmis.
Ne, tiesiog po gimdymo tu nebeturi laiko mano eilėms.
O tu neturi laiko mano vaikui,
nes visą laiką skiri savo prakeiktoms eilėms!
Štai kas.
Pasirodo, tau neberūpi mano eilės.
Žinoma, kad rūpi.
Tai kodėl įsižeidi, jei pasiteiravau
- kito žmogaus nuomonės? - Vyro?
Nepažįstamojo? Kuris tavęs nepažįsta?
Būtent!
Kuris manęs nepažįsta.
Jis skaito tik mano parašytus žodžius.
Man nereikia jaudintis dėl jo jausmų man.
Kaip tąsyk, kai tau nepatiko mano posmas.
Gal tu pyksti, nes nepadedu tau vystyti kūdikio.
Arba blogiau, sakydama, kad tau patiko eilės,
gal nori pasakyti tik, kad myli mane.
Aš myliu tave, Emile, ir kas čia blogo?
Dieve, kaip nesąžininga taip gyventi. Tai - apgailėtina.
Aš tenoriu būti su tavim.
Prisiglausti prie tavęs naktį lovoje.
Vietoj to laukiu ilgas dienas, savaites, ir nieko.
Ne nieko.
Aš rašau tau, argi tai nesiskaito?
Emile, tu - poetė.
Tu taip tobulini savo eiles.
Tobulini kiekvieną eilutę.
O aš noriu netobulumo.
Aš noriu to, ko į žodžius nesudėsi.
Aš noriu tavęs.
Ir noriu, kad tu norėtum manęs.
Tai aišku, kad aš noriu tavęs.
Bet aš negaliu gyventi tavo namuose.
Kad ir dėl to, kad Ostinas su manimi nekalba.
Gerai.
Kas, jei Ostinas išeitų į karą? Kaip tada?
- Kaip tai? - Šaukiami visi sveiki vyrai.
Jo laikas irgi ateis.
Kai Ostinas išeis į karą, ar ateisi aplankyti manęs?
Ar ir vėl ieškosi priežasčių neiti?
Verčiau nunešiu vandenį.
Netrukus lis.
Pabučiuok mane.
Aš negaliu.
Šiandien - ne itin gera diena.
O Dieve, Emile, negi nesupranti, kad be šiandienos mes nieko neturime?
Kokia agonija!
Kančia.
Vine?
Vine? Kas yra?
Pažvelk į mane.
It tarnaitė plušu namuose per dienų dienas dirbdama savo motinai,
kai mano noras, mano svajonė -
plušėti it tarnaitei per dienų dienas
savo gražiam ir emociškai uždaram vyrui.
Dieve, aš daugiau nebegaliu.
Jei atvirai, aš irgi nebegaliu. Gyvenimas - bjaurus.
Aš - mirtinai vieniša, Amerikoje siaučia pilietinis karas,
dar ir lyti ėmė.
Taip, šiandien - blogiausia diena.
Taip.
Kiekvieną dieną, šio karo metu,
vis vyliausi, kad štai, padėtis pagerės,
kad dangus praskaidrės,
kad kažkaip atsivers kelias į šviesesnį rytojų.
Bet nieko nevyksta.
Mūsų šeima žlunga.
Aš noriu grįžt į praeitį.
Į laikus, kai dar nebuvo karo, kai mano vaikinai dar buvo gyvi.
Aš noriu į ateitį.
Į laikus, kai karas baigtas, ir viskas - kitaip.
Įsivaizduok, jei galėtume tiesiog mirktelėti
ir atsidurti ateityje. Tiesiog.
- Matei? - Kas čia buvo?
Kas vyksta?
Emile.
- Vine. - Taip?
- Ar mes judam? - Regis, taip.
Emile?
- Kas darosi? - Nežinau.
- Vine! - Emile!
Dieve mano!
Kas čia buvo?
Pavėsinė sukosi.
Taip, paskui sustojo.
Ir nustojo lyti.
- Vine? - Taip?
Ar namas tau neatrodo pasikeitęs?
- Pala... Emile, man baisu. - Kas čia...
- Karieta be žirgų! - Iš iš užpakalio rūksta!
Ką?
- Vajė... - Kas?
Ką?
1955 m.?
Mes - ateityje!
NAUJAS PRIJUOSČIŲ STILIUS
Ponia Dikinson?
Kaip drįsti mane trukdyti, Edvardai? Aš - savo šventovėje.
Aptikau kai ką neraminančio.
Emilės šiltnamyje.
Maniau, norėsi žinoti.
Ką? Šiltnamyje? Ką čia šneki?
Štai ką ji augina tarp visų kitų augalų.
Gerai. Kas čia?
Čia, ponia Dikinson, yra kanapė.
Nesupratau?
Cannabis sativa.
Dar žinoma kaip kanapė, hašišas, velnio žolė.
Tai - madingas narkotikas.
Rytuose ją rūko susisukę suktinukę iš jos lapų.
Ji kvaitina, ponia Dikinson.
Neabejoju, kad Emilė apie tai nieko nenutuokia.
Gal ji ją augino dėl to, kad ji - graži.
Gal tu teisi. Gal ji nieko nežino.
Bet šis augalas - pavojingas.
Jis gali iššaukti ekstazę, regėjimus, haliucinacijas.
Na...
Pabandom?
Ką? Bandyti?
Juk gyvenam tik kartą.
- Ar girdit? - Užrakinta.
- Ar girdit? - Užrakinta, o mes - ateityje.
Puiku. Nuostabu.
Čia - mūsų namai. Jie privalo mus įleisti.
Kas tie jie? Kas, manai, ten gyvena?
Emile, mes ką tik atsidūrėme už šimto metų ateityje.
Mūsų visa šeima išmirė.
Gerai, man reikia atsakymų ir greitai.
JOKIŲ DVIRAČIŲ
Jūs ten neįeisite.
Namas atrakinamas tik antradieniais.
Kodėl vilkite kaip kvaištelėjusios seneliukės?
Turbūt, apsirengėte Kalnų dienos proga.
Suprantu. Smagu.
- Kalnų diena? - Taip.
Smito koledžo Kalnų diena. Būna sykį per semestrą.
Visos paskaitos atšauktos,
ir visos laisvai sau vaikštinėja,
pokštaudamos ir visa kita.
Ak, jau tie moterų koledžai su keistomis tradicijomis.
Moterų koledžai? Moterys gali mokytis?
Žinoma. Juk ir mes dabar esam studentų miestely.
Smagiai dabar gyvena moterys.
Ne. Ne gyvenimas, o nusivylimas.
Aš pati kelis sykius mėginau nusižudyti.
Aš mokausi paskutiniame kurse, o jūs?
Mes atvykom iš 1862 metų.
Aišku, atsidavusios vaidmeniui.
Su visais korsetais.
Nesuprantu, kaip kvėpuojate su tais dalykais?
Šiaip ar taip, pasitraukite, aš eisiu pirma.
Turi raktą?
Žinau, kur jį slepia. Aš čia dažnai ateinu.
Tikrai? Kodėl?
Nes aš - poetė.
O čia - žymios Amerikos poetės Emilės Dikinson namai.
Taigi...
Emilė Dikinson čia gyveno?
Prieš daug metų, taip.
Dabar šis namas užrakintas,
nors retsykiais koledžas rengia čia ekskursijas.
- Buvau daugelyje jų. - Sakei, kad esi poetė?
Taip. Bandau.
Nors turiu pripažinti, kad kartais mano smegenys - it juoda skylė,
iš kurios jau niekad neišeis joks grožis ar tiesa.
Gal dėl to elektrošoko psichiatrinėje.
O gal tokia mano nuostabioji asmenybė.
Sakyk, kuo tu vardu?
Aš - Silvija.
Silvija Plat.
Žymi Amerikos poetė.
Ateitis nebeprakalbo -
Ir net kaip Nebylė
Nė skiemeniu neatsidūsės
Sava tylia Tiesa -
Pulkininke Higinsonai?
Galiu paprašyti jūsų dėmesio, pone?
Henri. Duokit kumštį.
Nelaukiau jūsų. Užeikit.
Stengiuosi suprasti šį žemėlapį.
Niekada nemokėjau skaityti žemėlapių.
Bet sakykit, ką norėjot pasakyti.
Juk jūs žinote, kad konfederatai
tuoj bus čia,
ir greit užvirs mūšis čia, Boforte.
Taip.
Jei teisingai suprantu šį daiktą,
priešas ateina iš čia,
ir puls mus...
kažkur čia.
Bus riesta.
Žinote, Henri...
Kartais aš noriu grįžt
į patogius „The Atlantic” redakcijos kabinetus
ir vėl patarinėti poetams.
Esė rašymas apie gyvenimą ir paukščius dabar man atrodo it rojus.
Karas yra pragaras.
Puikiai jus suprantu, pulkininke.
Bet aš klausiu,
kai čia užvirs mūšis, ką liepsite veikti mano vyrams?
Jūs juos apmokėte, išbandėte,
aprengėte juos kaip kareivius, bet neapginklavote jų.
Ar jiems teks tiesiog mirti išsirikiavus kaip patrankų mėsa?
Generolo Sakstono įsakymu
šie vyrai turi tvirtinti barikadas.
Su visa pagarba, pulkininke,
jaučiu, kad tikrosios barikados yra šiame kabinete.
Linkolnui davus leidimą, apginkluosiu juos tą pačią akimirką.
O kas, jei toji diena neateis?
Ji ateis! Būtinai!
Bet jei mes paskubėsime,
galime prarasti tai, ką jau pavyko pasiekti.
Jūs nesuprantate, kaip man sudėtinga
vadovauti ir rūpintis šiuo pulku.
Lyg sodinčiau javus, kurie turi išleisti šaknis,
tačiau juos nuolat išrauna pažiūrėt, kas išaugo.
Mažiausia klaida gali nublokšti mus į šimtą metų atgal.
- Jūs neįsivaizduojate... - Aš įsivaizduoju, pone.
Aš taip gyvenu kiekvieną mielą dieną.
Tai ką man daryti?
Išdalint ginklus, nesulaukus prezidento įsakymo?
Taip elgtųsi tikras radikalus aktyvistas.
Na...
Aš taip negaliu.
Suprantu.
Bet...
Jei kas norėtų apginkluoti tuos vyrus, aš pasakyčiau, ką jie galėtų padaryti.
Jie galėtų
perimti naujų ginklų siuntą, gabenamą šiandien
keliu.
Čarlstono fabriko vežėjui jie galėtų pasakyti,
kad jie - mano siųsti tarpininkai.
Tie fabrikų darbuotojai neišmano karinių taisyklių,
todėl patikės jų žodžiu.
Ir vežimą, pilną ginklų,
tiesiog ims ir perduos jiems.
BOFORTAS
Pulkininke Higinsonai?
Taip.
Ką jie padarė mano miegamajam?
Ši antklodė - ne mano.
Tavo vaidybos metodika labai gili.
Gal mokeisi pas Strasbergą Niujorke?
Girdėjau, jis nekenčia moterų.
Sienų apmušalai nublanko,
o tas paveikslas čia visai netinka.
Bet stalas stovi savo vietoje.
Taip, priešais į pietvakarius žvelgiantį langą.
Geras.
Sėdi lyg į savo vietą.
Taip bendrauju su Emilės dvasia.
Keista, bet šiandien sunku su ja susisiekti.
Aš - čia, taigi...
Tai turėtų padėti.
- Kas čia? - „Emilės Dikinson poezija“.
Pilnas jų rinkinys išleistas tik šiemet.
EMILĖS DIKINSON POEZIJA
Juk liepiau sudeginti mano eilėraščius po mano mirties.
Žinojau, kad nenorėjai to.
Neketinau visiems leisti pamiršti mano sesę.
Ir žiūrėk, ateityje tu iš tiesų įžymi.
Ne tokia jau įžymi.
Labiau kaip vietos legenda.
Neaiški, keista moteris poetė, nugyvenusi liūdną, apgailėtiną gyvenimą.
Tai - netiesa.
XX amžiuje nedaugeliui rūpi Emilė Dikinson.
Jie mieliau paliktų jos eiles dulkėti palėpėje.
O man rūpi. Jaučiu artumą jai.
Ji kentėjo nuo gilios depresijos. Aš - irgi.
Netiesa. Ji ne... Aš ne...
Žinojote, kad visą gyvenimą ji buvo viena?
Kaip tai viena?
Ji buvo nekalta. Apgailėtina, sausa senmergė.
Neištekėjo, nerado meilės. Retai kada išeidavo iš savo kambario.
Emilė Dikinson vien vilkėdavo baltai ir verkdavo.
Tai - netikslu. Baltais drabužiais ji beveik nevilki.
Emilė Dikinson nesijaučia prislėgta. Ji nenori mirti.
Ji nori gyventi ir bendrauti su pasauliu per žodžius.
Bet ji mirė viena savo lovoje.
Gerai. Aš esu Emilė Dikinson ir manau, kad žinau, kaip jaučiasi Emilė Dikinson.
Tavo atsidavimas vaidmeniui kelia nerimą.
Iš kur pas tave ši informacija?
Apie tai žino visi.
Emilė Dikinson buvo pirmoji liūdna mergina.
Jos gyvenimas - siaubingas.
Sako, kad ji buvo įsimylėjusi vieną vyrą,
buvo dėl jo pamišusi, bet jis jos nemylėjo.
Dieve mano.
- Vyras? Tai tiesa? - Ne.
- Ne, tai... - Taip, buvo vienas vyras,
tik niekas nežino, kas. Ir meilė buvo be atsako.
Taigi, spėju, ji tikrai norėjo nusižudyti.
Be abejonės, ji tai bandė.
Kaip ir aš, kai persipjoviau kojas ir išgėriau mamos migdomuosius.
- Vajė. - Aišku.
Aš niekada nemėginau nusižudyti. Niekada nemėginčiau.
Ir aš nemylėjau jokio vyro.
- Emile. Tai buvo Džordžas? - Ne.
- Freizaras? - Ne!
Juk negalėjo būti... Tošijakis?
Sakau, Lavinja, aš nemylėjau nė vieno vyro gyvenime.
Žinai, gal ir tavo tiesa.
Prieš kelerius metus buvo išleista knyga, sukėlusi didelį skandalą,
ją pavyko išleisti vos per plauką.
Toje knygoje buvo rašoma, kad Emilė Dikinson buvo lesbietė.
- Kas? - Lesbietė.
Ne, ji buvo amerikietė.
Ką?
Aš kalbu apie seksą, mieloji.
Ji buvo lesbietė, homoseksuali, moteris, mylėjusi kitas moteris.
Juk žinote apie tai, nes mokotės Smito koledže.
Emile, ar tai - tiesa?
Aš...
O Dieve. Ką?
Atleiskite, gal keiskime temą.
Kodėl mes kalbame apie jos asmeninį gyvenimą?
Ar nederėtų kalbėti apie jos eiles?
O tu manai, kad tai galima atskirti?
Iš kur, manai, ateina poezija,
jei ne iš aistros, troškimų, tamsiausių gelmių?
Aš asmeniškai manau, kad Dantė sakė tiesą.
Kad kurtum eiles, turi nusileisti iki pat pragaro.
Gerai, tavo energija - baisiai intensyvi, ir tai sako Emilė Dikinson.
„Aš sapnavau, kad apkerėjai, suviliojai tu mane...“
Tiek to.
...„It beprotis dainavai man, it beprotis bučiavai mane.
(Manau, tave aš sukūriau mintyse)
Dievas žnekteli iš dangaus, pragaro liepsnos užgęsta:
Nei angelų, nei demonų:
Aš užsimerkiu, ir pasaulis išnyksta.“
Smagu. Mes eisime. Tikiuosi, į 1862-uosius.
Taip. Ateitis pasirodė kitokia, nei tikėjomės.
Ateitis?
Nežinojote?
Ateitis neateina pas moteris.
- Vine? - Ką?
Kaip mes grįšim namo?
Jaučiuosi nepaprastai keistai.
Vadinasi, veikia.
Tikimybė, kad kada nors išlipsiu iš šios lovos,
sumažėjo nuo nulio iki dar mažiau.
Kai mirsiu, mane išveš iš čia karste.
- Karste. - Duok dar patraukti.
- Negausi. Nebeliko. Mes viską surūkėm. - Ne, ne.
- Man reikia. - Viskas surūkyta.
Koks aš alkanas.
- Eik ir pagamink ką užkąsti. - Ne, tu eik.
- Aš neisiu. - Aš mirštu iš bado.
Ir aš - vyras.
Aš nemoku gaminti maisto.
Man regis, man tai nepatinka.
Kas, kanapės? Kodėl?
Nes prieš tai aš buvau tiesiog liūdna.
O dabar aš - liūdna, alkana, apsvaigusi
ir truputį paranojikė.
Tu skleidi niūrią energiją.
Prašau, palik mane vieną.
Nusileidęs į virtuvę, suskaičiuok šaukštelius.
Mege negalima pasitikėti.
Aš verčiau pasnausiu.
Išgerkime.
Tikras siaubas, žmogau.
Aš iš tiesų labai myliu savo vaiką, supranti?
Man gera jį laikyti ant rankų.
Noriu jį auginti.
Noriu jį uostyti.
Aš vos ėmiau jį pažinti,
kai staiga nutiko ta nesąmonė.
Ir dabar ką?
Turiu išeiti ir numirti?
Neprivalai daryti nieko, ko nenori.
Taip, privalau.
Tai vadinama šaukimu.
Tai - teisinis dalykas.
Aš - advokatas, išmanau šiuos dalykus.
Būtent. Tu esi advokatas, advokato sūnus.
Alio, žmogau. Tu turi pinigų.
O turtingi žmonės gali daryti tai, ką nori.
Tai - pirmasis JAV įstatymas.
Nežinau, žmogau. Mano pavardė - sąraše.
Tai sumokėk kažkam, kad nueitų tavo vardu.
Ar taip galima?
Nėra padėtie be išeities, jei turi šlamančių.
Taip, bet kam galėčiau sumokėti?
Bet kam.
Tam vyrukui.
Arba jam.
Dar po vieną, bičiuliai?
Po dvigubą.
Jis prašyte prašosi arbatpinigių.
Dabartinė kaina - 500 dolerių. Jam tai - kaip milijonas.
Neabejoju, kad jis mielai sutiktų.
Ne, aš taip negaliu.
Žinoma.
Išgerkime dar po vieną, gal apsigalvosi.
Bent jau lietus liovėsi.
Oro aš nė nepastebiu.
Saulė, lietus, sniegas. Man - jokio skirtumo.
Kai dirbi paštininku, turi nekreipti dėmesio į orą.
Toks darbas.
Griaustinis, karščio bangos, kruša.
Manęs nesustabdys.
Aš nunešu visą savo paštą.
Žaviuosi tuo.
Atleisk. Tau nuobodu.
- Ką? Ne. - Žinau, kad kitus pašto sistema domina
ne taip, kaip mane.
O, ne, ne. Aš dievinu paštą.
Tiesiog aš...
Žinai? Aš šiek tiek pavargusi.
Galiu įsivaizduoti.
Viskuo rūpiniesi viena.
Nėra taip blogai.
Augini vaiką.
Rūpiniesi verslu.
Esi stipri moteris, Bete.
Bet dabar pavojingi laikai.
Net ir stipriai moteriai reikia vyro šalia, kad apgintų.
Aš galiu pati apsiginti.
O dėl Helen,
aš dar viliuosi, kad jos tėvas vieną dieną grįš.
Iš Boforto?
- Nemanau. - Iš kur?
Henris - Boforte, Pietų Karolinoje.
- Maniau, tu žinai. - Ne.
Ne, nes kaip pats puikiai žinai, senokai negavau iš jo laiško.
- O tu? - Ne tiesiogiai. Bet sklinda gandas.
Jis jau kuris laikas pas Pietų Karolinos savanorius.
Kaip Port Rojalio eksperimento dalis.
Įsivaizduok.
Juodaodis - Sąjungos armijoje, ruošiasi mūšiui.
Henris dabar - kareivis?
Kiek girdėjau, taip.
Ir pasakysiu aš tau,
jog tikimybė, kad jis grįš iš ten gyvas, tokia pati...
na...
tokia pati, kaip tris kilogramus sveriančios siuntos pristatymas
už penkis centus.
Puiku.
Ryte buvom įstrigusios dabartyje, o dabar - ateityje.
Kol mes čia,
- turiu paklausti. - Ko?
Ar tiesa,
ką ji sakė apie tavo meilę moterims?
Tai - Siu.
Visada buvo tik Siu. Aš myliu Siu.
Aš, regis, tai žinojau.
Nebesvarbu, nes viską sugadinau.
Kaip tai sugadinai?
Aš nežinau.
Spėju, man lengviau mylėti,
kai rašau eiles, nei nemylėti, supranti?
Aš tau pasakysiu, ką manau.
Aš manau, kad tau nepaprastai pasisekė,
jei turi žmogų, kurį myli, ir su kuriuo gali praleisti gyvenimą.
Tavim dėta būčiau tokia laiminga.
Ir jei tas žmogus būtų gyvas dabartyje,
ir jei aš būčiau dabartyje,
tuomet lėkčiau tiesiai pas tą žmogų ir nebepaleisčiau jo.
Šūdas, Vine, tu teisi.
Kurių galų užsimaniau į ateitį?
Dabartyje turėjau viską.
Aš turėjau Siu.
Dieve mano. Mums pavyko!
- Mes - jau nebe ateityje. - Ką čia šneki?
Mes juk ką tik buvome ateityje.
Aš buvau nuėjusi į išvietę išpilti mamos naktipuodžio,
nes mano gyvenimas - košmaras.
Tada atsisėdau šioje pavėsinėje ir apsiverkiau.
Tada priėjai tu ir ėmei pliurpti apie Siu,
o tada mes smagiai pasišnekėjome.
Mano vaizduotė rimtai šėlsta.
Kaip ir sakiau, Emile.
Tikra meilė egzistuoja ne tavo vaizduotėje.
Ji yra čia,
šioje apgailėtinoje erdvėje, vadinamoje tikrove.
Žiūrėk, Džordžas.
Džordžai, kas atsitiko?
Džordžai, kas tau? Kas atsitiko?
Freizaras.
- Freizaras Sternsas? - Taip. Freizaras. Jis...
- Jį nušovė. - Nušovė?
Mūšyje ties Niu Bernu, Šiaurės Karolinoje.
Freizaras žuvo.
Spėju, aš vis tik mačiau ateitį.
Išvertė Egidija Namavičė