Dažreiz es paņemu jūsu vēstules un vārsmas, dārgā draudzene,
un, kad jūtu to dīvaino spēku,
man ir grūti rakstīt.
Man šķiet: ja es jūs kādreiz ieraudzītu un zinātu, ka jūs esat īsta,
man sekmētos labāk.
Man ir grūti saprast, kā jūs varat dzīvot tik vientulīgi,
ja jūsu prātā rodas tik vērtīgas domas.
Lai gan izolēts kļūst ikviens, kura domas sniedzas tālāk par ierasto
vai kurš spēj izpaust jūtas tik skaidri kā jūs.
Tāpēc varbūt vietai nav lielas nozīmes.
Jūs taču dažreiz braucat uz Bostonu?
Visas dāmas brauc.
Vienmēr jūsu draugs - Higinsons.
Emīlij!
Mamma joprojām ir gultā, Megijai brīva nedēļa,
un mums nav ūdensvada. Tāpēc…
tev ir jāsanes ūdens.
Zini ko?
Reizēm man šķiet, ka esmu piedzimusi nepareizajā gadsimtā.
Dikinsone
Nākotne nerunāja
Cik brīnišķīga pavasara diena!
Labrīt, saulīt!
Zināji, ka es runāju holandiski?
Diena patiešām ir brīnišķīga. Kaut ātrāk pienāktu pasts!
Kāpēc? Esi ieķērusies pastniekā?
Ko? Nē. Es gaidu vēstuli no Henrija.
-Jau atkal tas pats. -Sāku baidīties no ļaunākā.
Ja drīz nesaņemšu no viņa ziņu,
kāds cits izskaidrojums varētu būt kā vien tas, ka viņš ir… miris?
-Es varu iedomāties citu izskaidrojumu. -Tiešām?
Paklau, es nezinu, kurp Henrijs ir aizceļojis,
bet vīrieti vada tikai viens, un tas nav kompass.
Lai kur viņš būtu, droši vien ir licies gultā ar citu.
Pat ja tā būtu, viņš tomēr varētu uzrakstīt Helēnai.
Meitēn, kuru tu aizstāvi?
Viņš ir atstājis gan tevi, gan Helēnu.
Tev ir jāatgriežas apritē.
-Ko, lūdzu? -Tev atkal jāsāk iet uz randiņiem.
Tu gribi, lai pilsoņkara vidū staigāju uz randiņiem?
Klau, nekad nav īstais brīdis, bet, lai gan ir karš, tomēr ir pavasaris.
Putni dzied. Puķes zied.
Pavasaris ir laiks jaunai mīlestībai,
nevis tam, lai birdinātu asaras par bijušo,
kam pirmajā vietā vienmēr bija abolicionistu literārais izdevums.
Tev jāaizmirst pagātne
un jāsāk veidot jaunu nākotni. Nu taču!
No tavas mutes tas izklausās tik viegli.
Kā tu saglabā savu optimismu?
Dievs mani aicināja apliecināt cerību, kas ir manī.
Un tagad es ceru, ka mana draudzene Betija atgūs, kā saka, savus apgriezienus.
Ar ko es šādā laikā vispār varētu tikties?
Labrīt, dāmas!
-Ar viņu? -Kāpēc ne?
-Diez vai spēju. Neesmu gatava. -Kad vēl, ja ne tagad.
Vai šodien ir kaut kas mums, Fredij?
Nē, diemžēl nav.
Vienmēr vēlos, kaut varētu atnest kaut ko tev, Betij.
Man patīk redzēt tavu skaisto smaidu.
Jauka diena pastaigai, vai ne?
Es zinu, kurai noderētu pastaiga.
Amerstas čaklākajai šuvējai.
Vari paieties ar mani, kamēr iznēsāju pastu.
Tas nav randiņš, tas ir darbs. Labāk aizved viņu piknikā!
Mēs to varētu, ja tev šis priekšlikums patīk.
Es…
Vispār es gribētu.
Man derētu paelpot svaigu gaisu.
Bet atceries: bieži vien tumšākais laiks ir tieši pirms rītausmas.
Es pamācu, lai apliecinātu cerību, kas ir manī!
Vecenīt, man ir 60!
Emīlij!
Te augšā.
Sū!
Ko tu tur augšā dari?
Es gaidīju tevi.
Mums jāparunājas.
Jā, tā ir.
Kāpēc tu mani neapciemo?
Es domāju, ka tu uz mani dusmojies.
Es dusmojos. Tāpēc tev vajadzēja mani apciemot.
Sū, paklausies!
Nav godīgi, ka tu uz mani dusmojies
tikai tāpēc, ka es par savu darbu sazinājos ar kādu citu.
Tam nav nekāda sakara ar tevi.
Tam ir vistiešākais sakars ar mani.
Reiz tu man teici, ka raksti tikai man vienai.
Bet šķiet, ka ar manām domām tev vairs nepietiek.
Nu, kad man ir bērns, manas smadzenes laikam ir bezvērtīgas.
Nē, kopš tev ir bērns, tev tikpat kā nav laika manai dzejai.
Un tev nav laika manam bērnam,
jo tu visu laiku raksti savus sasodītos dzejoļus!
Nu tad tā.
Tev pat vairs nerūp mani dzejoļi.
Protams, rūp. Es tikai…
Tad kāpēc tu uztver personiski to, ka es vēlos uzzināt
-kāda cita viedokli? -Vīrieša?
Svešinieka? Kāda, kurš tevi pat nepazīst?
Tieši tā!
Viņš mani pat nepazīst.
Viņš zina tikai manus vārdus.
Man nav jāuztraucas par to, ka ir iejauktas viņa jūtas.
Kā tad, kad saki, ka tev nepatīk kāds pants.
Varbūt tu vienkārši dusmojies, jo es tev nepalīdzēju nomainīt autiņus.
Vai ļaunāk: kad saki, ka tev kāda rindiņa ir mīļa,
varbūt tas patiesībā nozīmē to, ka tu mīli mani.
Es tevi mīlu, Emīlij, un kas tur slikts?
Ak dievs, tā dzīvot ir tik nepareizi. Tas ir nožēlojami.
Es gribu tikai būt kopā ar tevi,
naktī ieritināties ar tevi gultā.
Un tā vietā man dienām un nedēļām jāgaida bez nekā.
Ne jau bez nekā.
Es tev rakstu. Vai tas nav kaut kas?
Emīlij, tu esi dzejniece.
Tu tik cītīgi slīpē savus dzejoļus.
Gribi, lai ik rindiņa būtu ideāla.
Bet es gribu jucekli.
Es gribu to, ko tu nevari izteikt vārdos.
Es gribu tevi.
Un es gribu, lai tu gribi mani.
Protams, es tevi gribu.
Bet es nevaru dzīvot tavā mājā.
Sāksim ar to, ka Ostins ar mani pat nerunā.
Labi.
Un ja nu Ostins dosies karā? Ko tad?
-Ko tu gribi teikt? -Tiek iesaukti visi spējīgie vīrieši.
Viņa laiks pienāks.
Kad Ostins aizies karot, vai tad tu nāksi mani apciemot?
Vai arī atradīsi citu aizbildinājumu?
Man jāsanes ūdens.
Būs lietus.
Noskūpsti mani!
Es nevaru.
Šodien nav laba diena.
Ak dievs, Emīlij! Vai nesaproti, ka šodiena ir viss, kas mums ir?
Agonija!
Mokas.
Vinnij?
Vinnij? Kas noticis?
Paskaties uz mani:
es dienu no dienas mājās vergoju mātei,
lai gan mana vēlēšanās, mans sapnis
ir dienu no dienas mājās vergot
savam lieliskajam, emocionāli nepieejamajam vīram.
Ak dievs, es to vairs nespēju izturēt.
Godīgi sakot, arī es nespēju. Dzīve ir riebīga.
Esmu nolemta vientulībai, Amerika ir pilsoņkarā,
un tagad līst lietus.
Jā, šī ir vissliktākā diena.
Jā.
Katru šī kara dienu
esmu cerējusi un cerējusi, ka viss kaut kā uzlabosies,
ka debesis noskaidrosies,
ka mēs kaut kā atradīsim ceļu uz gaišāku nākotni,
taču nekas tāds nenotiek.
Mūsu ģimene jūk laukā.
Es gribu atgriezties pagātnē.
Pirms sākās karš, pirms nomira visi mani puiši.
Nē, es labāk gribētu doties uz nākotni.
Izlaist šo jucekli un nonākt laikā, kad karš ir beidzies un viss ir citādi.
Iedomājies, ja varētu vienkārši pamirkšķināt…
un būt nākotnē. Tā vienkārši.
-Vai tu to redzēji? -Kas tas bija?
Kas notiek?
Emīlij?
-Vinnij? -Jā?
-Vai mēs kustamies? -Man tā šķiet.
Emīlij?
-Kas notiek? -Es nezinu.
-Vinnij! -Emīlij!
Ak dievs!
Kas tas bija?
Kas tikko notika?
Lapene griezās.
Jā, un tad apstājās.
Un lietus mitējās.
-Vinnij? -Jā?
Vai tev māja nešķiet citāda?
-Pag… Emīlij, man ir bail. -Kas tas…
-Tai karietei nav zirgu! -Un no pakaļpuses nāk dūmi!
Ko?
-Ak mans… -Ko?
Ko?
AMERSTAS 1955. GADA ABSOLVENTI UZSTĀDA JAUNU REKORDU
1955. gads?
Mēs esam nākotnē.
GODIJA GRĀMATA DĀMĀM
JAUNI PRIEKŠAUTU STILI
Misis Dikinsone?
Kā tu uzdrošinies mani traucēt, Edvard? Esmu savā svētnīcā.
Es atradu kaut ko diezgan satraucošu.
Emīlijas siltumnīcā.
Domāju, ka tu gribētu zināt.
Ko? Siltumnīcā? Par ko tu runā?
Viņai tur starp citiem augiem bija šis.
Labi. Kas tas ir?
Tā, misis Dikinsone, ir marihuāna.
Ko, lūdzu?
Cannabis sativa.
Pazīstama arī kā kaņepe, hašišs, zālīte.
Tā ir modīga narkotika.
Austrumnieki to sarullē un smēķē.
Ar to apreibinās, misis Dikinsone.
Esmu droša, ka Emīlija par to neko nezina.
Viņa droši vien to audzēja tāpēc, ka tā ir glīta.
Varbūt tev taisnība. Varbūt viņai nebija ne jausmas.
Bet šis augs ir bīstams.
Tas var novest pie visādām ekstāzēm, sapņiem, mānijām.
Nu…
Varbūt jāpamēģina?
Ko? Tiešām?
Dzīvojam tikai vienreiz.
-Atveriet! -Aizslēgts.
-Atveriet! -Aizslēgts, un esam nākotnē.
Lieliski. Brīnišķīgi.
Šī ir mūsu māja. Viņiem mūs ir jāielaiž.
Kādiem "viņiem"? Kas, tavuprāt, tur iekšā ir?
Emīlij, mēs nupat aizceļojām 100 gadus uz priekšu.
Visa mūsu ģimene ir mirusi.
Tā. Man vajadzēs atbildes, un man tās vajadzēs ātri.
VELOSIPĒDUS NOVIETOT AIZLIEGTS
Netiksiet iekšā.
Māju atslēdz tikai otrdienās.
Kāpēc esat ģērbušās kā trakas omītes?
Tas noteikti ir jūsu Kalnu dienas tērps.
Sapratu. Jautri.
-Kalnu diena? -Jā.
Smitas koledžas Kalnu diena. Notiek reizi semestrī.
Visas lekcijas ir atceltas,
un ikviens var brīvi klaiņot pa āru
un ākstīties kā vien vēlas.
Vai sieviešu koledžas un to dīvainās tradīcijas nav jaukas?
Sieviešu koledžas? Tātad sievietes tagad var studēt koledžā?
Saprotams. Re, esam universitātes pilsētiņā.
Oho! Sieviešu dzīve šajā laikā šķiet diezgan lieliska.
Nē. Tā ir nomācoša.
Man ir bijuši nervu sabrukumi, un es mēģināju sevi nonāvēt.
Esmu pēdējā kursā. Un jūs?
Mēs… Mēs esam no 1862. gada.
Skaidrs. Precīzas līdz sīkumam.
Jums ir korsetes un viss pārējais.
Nesaprotu, kā jūs tajās elpojat.
Lai nu kā, paejiet malā, lūdzu. Es eju iekšā.
Jums ir atslēga?
Es zinu, kur to slēpj. Braucu šurp diezgan bieži.
Jūs braucat šurp? Kāpēc?
Tāpēc, ka esmu dzejniece.
Un šīs ir dižās amerikāņu dzejnieces Emīlijas Dikinsones mājas.
Tātad…
šeit dzīvoja Emīlija Dikinsone?
Pirms daudziem gadiem. Jā.
Tagad viss ir aizklapēts,
lai gan koledžas pilnvarnieki ik pa laikam rīko ekskursijas.
-Esmu piedalījusies daudzās. -Jūs teicāt, ka esat dzejniece?
Jā. Cenšos būt.
Taču jāatzīst, ka reizēm manas smadzenes šķiet kā melnais caurums,
no kura nevar rasties ne skaistums, ne patiesība.
Iespējams, elektrošoka dēļ, ko man veica psihiatrijas nodaļā.
Vai varbūt vainīga mana pievilcīgā personība.
Sakiet, kā jūs sauc?
Mani sauc Silvija.
Silvija Plāta.
Dižā amerikāņu dzejniece.
Nākotne nerunāja -
Un neatklās kā Mēmais
Ar zīmi pat ne zilbi
No tā, kas Tuvojas -
Pulkvedi Higinson?
Vai drīkstu lūgt jūsu uzmanību, ser?
Henrij! Dūru sveiciens.
Es tevi negaidīju. Nāc iekšā!
Es tikai cenšos izprasto šo karti.
Man nepadodas karšu lasīšana.
Bet saki - kas uz sirds?
Jūs zināt, ka konfederāti ir ceļā
un jau pavisam drīz
cīņas karstums sasniegs šo bāzi šeit, Bofortā.
Jā.
Patiesībā, ja es saprotu pareizi,
mūsu ienaidnieks nāk no šejienes…
BRODRIVERA
…un uzbruks mums…
PORTROJALAS SALA
…kaut kur šeit.
Būs liela ķēpa.
Zini, Henrij…
Dažreiz vēlos, kaut varētu atgriezties žurnāla Atlantic ērtajā redakcijā,
dot padomus jaunajiem dzejniekiem.
Rakstīt esejas par putnu dzīvi man šobrīd šķiet kā paradīze.
Karš ir elle.
Es jums piekrītu, pulkvedi.
Bet es jautāju, lūk, ko:
kad sāksies kauja, ko jūs liksiet darīt mūsu vīriem?
Jūs esat viņus apmācījis un pārbaudījis,
esat apģērbis kā kareivjus, bet neesat apbruņojis ar ieročiem.
Vai viņiem būtu jānostājas un jāmirst kā lielgabalu gaļai?
Ģenerālis Sakstons viņiem pavēlējis nostiprināt barikādes.
Visu cieņu, pulkvedi,
bet rodas sajūta, ka īstās barikādes ir šajā telpā.
Tiklīdz Linkolns dos atļauju, manu kareivju rokās būs ieroči.
Bet ja nu tā diena nekad nepienāks?
Tā pienāks! Pienāks!
Bet, ja virzīsimies pārāk ātri,
varam zaudēt to pamatu, ko jau esam ieguvuši.
Tu nesaproti, cik daudzām pārbaudēm esmu pakļauts,
cenšoties izveidot šo pulku.
Tas ir kā audzēt augu, kas grib iesakņoties,
bet nemitīgi tiek izrauts, lai paskatītos, kā tas aug.
Mazākā kļūda var mūs atsviest atpakaļ par simts gadiem.
-Tu nespēj iztēloties… -Es spēju iztēloties, ser.
Domāju… Es tā dzīvoju diendienā, sasodīts!
Ko, tavuprāt, man vajadzētu darīt?
Pārkāpt prezidenta rīkojumus, izdalīt ieročus?
Šķiet, ka radikāls aktīvists tiešām varētu tā rīkoties.
Nu…
Es to nevaru.
Skaidrs.
Bet…
Ja kāds gribētu šos vīrus apbruņot, es pateiktu, ko viņi varētu darīt.
Viņi varētu…
pārtvert jauno šauteņu sūtījumu, kas šodien virzīsies
pa gliemežvāku ceļu.
Viņi Čārlstonas rūpnīcas šoferim varētu pateikt,
ka es viņus sūtu kā starpniekus.
Rūpnīcu strādnieki nepārzina militāros noteikumus,
tāpēc ticēs uz vārda.
Vesela ieroču krava
tiks vienkārši atdota.
BOFORTA
Pulkvedi Higinson?
Jā.
Ko viņi izdarījuši ar manu istabu?
Tā pat nav mana stepētā sega.
Jūsu iemiesošanās tēlā ir izcila.
Vai mācījāties pie Strasberga Ņujorkā?
Dzirdēju, ka viņš ienīstot sievietes.
Tapetes ir izbalējušas,
un tai gleznai šeit nav jābūt.
Bet rakstāmgalds ir vietā.
Jā, tieši pie dienvidrietumu loga.
Oho! Labi.
Vienkārši apsēžaties kā savās mājās.
Tā es satiekos ar Emīlijas garu.
Jocīgi. Šodien neizdodas ar viņu sazināties.
Esmu šeit, tāpēc…
Šim vajadzētu palīdzēt.
-Kas tas ir? -Emīlijas Dikinsones dzejoļi.
Šogad tika izdoti kopotie raksti.
EMĪLIJAS DIKINSONES DZEJOĻI DŽONSONS
Domāju - es tev liku pēc manas nāves visus dzejoļus sadedzināt.
Es zināju, ka nedomāji to nopietni.
Es negrasījos pieļaut, ka manu māsu aizmirst.
Un tagad, paskat! Nākotnē tu tiešām esi slavena.
Ne jau tik slavena.
Drīzāk tāda kā vietējā leģenda.
Mazpazīstama, dīvaina dzejniece, kas dzīvoja skumju, nožēlojamu dzīvi.
Tā nav taisnība.
Vairumam cilvēku 20. gadsimtā Emīlija Dikinsone ir vienaldzīga.
Viņi labprāt atstātu viņas dzejoļus noputam kaut kur bēniņos.
Bet man nav vienalga. Es izjūtu ar viņu radniecību.
Viņa bija slimīgi nomākta. Es esmu slimīgi nomākta.
Viņa nebija. Es neesmu…
Vai zinājāt, ka viņa visu mūžu bija viena?
Kā to saprast - "viena"?
Viņa bija jaunava. Nožēlojama, sakaltusi vecmeita.
Neapprecējās, nesastapa mīlestību. Gandrīz nekad neizgāja no istabas.
Emīlija Dikinsone to vien darīja kā staigāja baltās drānās un raudāja.
Tas nav īsti precīzi. Viņa gandrīz nekad nevalkā baltas drānas.
Emīlija Dikinsone nav nomākta. Viņa negrib mirt.
Viņa grib dzīvot un ar saviem vārdiem saistīties ar pasauli.
Es norādīšu, ka viņa nomira viena savā guļamistabā.
Nu labi. Es esmu Emīlija Dikinsone, tāpēc domāju, ka zinu, kā viņa jūtas.
Jūs šo Kalnu dienu uztverat satraucoši nopietni.
No kurienes jums šī informācija?
Tie ir vispārzināmi fakti.
Emīlija Dikinsone bija pirmā skumjā meitene.
Proti, viņas dzīve bija tik briesmīga.
Runā, ka viņai esot bijusi mīlas dēka ar vīrieti,
kura dēļ viņa jukusi prātā, bet viņš viņu nemīlējis.
Ak dievs!
-Vīrietis. Tā ir taisnība? -Nē.
-Nē, tas… -Jā, bija kāds vīrietis,
bet nav zināms, kurš tas bija, un jūtas bija vienpusējas.
Tāpēc es varu tikai pieņemt, ka viņa gribēja nonāvēties.
Nav šaubu, ka viņa mēģināja.
Tāpat kā es, kad sagraizīju kājas un iedzēru mātes miegazāles.
-Fui! -Tā.
Nekad neesmu mēģinājusi nonāvēties. Es nekad nemēģinātu nonāvēties.
Un es nebiju iemīlējusies vīrietī.
-Emīlij! Vai tas bija Džordžs? -Nē.
-Freizers? -Nē!
Tas taču nevarēja būt… Tošiaki?
Tā. Lavīnij, es nekad neesmu bijusi iemīlējusies vīrietī.
Ziniet, jums varētu būt taisnība.
Pirms dažiem gadiem tika izdota grāmata, kas izraisīja tādu skandālu,
ka to gandrīz neizdeva.
Jo tajā grāmatā tika apgalvots, ka Emīlija Dikinsone bijusi lesbiete.
-Kas? -Lesbiete.
Nē, viņa bija amerikāniete.
Ko?
Es runāju par seksu, mazā.
Viņa bija sapfiskā, homoseksuāle, sieviete, kas mīlēja citas sievietes.
Noteikti zināt, par ko ir runa. Jūs taču mācāties Smitas koledžā.
Emīlij, vai… tā ir taisnība?
Es…
Ak dievs! Kura?
Atvainojiet, vai varam mainīt tematu?
Es… Kāpēc mēs runājam par viņas privāto dzīvi?
Vai nebūtu jārunā par viņas dzejoļiem?
Tiešām domājat, ka vienu var nošķirt no otra?
No kā, jūsuprāt, rodas dzeja,
ja ne no kaisles, iekāres, vistumšākajām dzīlēm?
Es uzskatu, ka Dantem bija taisnība.
Lai rakstītu dzeju, ir jābūt gatavam nokāpt ellē.
Jūsu enerģija ir ļoti intensīva, un to saka Emīlija Dikinsone.
"Es sapņoju, ka mani gultā iebūri"…
Nu labi.
…"Apmāti dziedāji un kaisli skūpstīji.
(Šķiet, būšu tevi izdomājusi.)
No debesīm krīt Dievs, dziest elles liesmas:
Iziet serafi un Sātana vīri:
Es acis aizveru, un pasaule tad mirst."
Forši. Mēs nu dosimies. Cerams, atpakaļ uz 1862. gadu.
Jā, nākotne nav gluži tāda, kā gaidījām.
Nākotne?
Vai tad jūs nezināt?
Sievietēm nav nekādas nākotnes.
-Vinnij? -Jā?
Kā mēs tiksim mājās?
Jūtos neticami savādi.
Tas nozīmē, ka tā iedarbojas.
Iespēja, ka es kādreiz izkāpšu no šīs gultas,
tikko no nulles samazinājās uz to, kas ir zem tās.
Viņiem nāksies izvest mani no šejienes zārkā.
-Zārkā. -Iedod ievilkt vēl!
-Nē. Vairs nav. Visu izpīpējām. -Nē, nē, nē.
-Man vajag. -Mēs visu izpīpējām.
Kā man gribas ēst!
-Aizej pagatavo ko ēdamu! -Nē, tu!
-Es neiešu. -Esmu badā.
Un esmu vīrietis.
Un es nemāku pagatavot ēdienu.
Man tā manta nepatīk.
Kas, marihuāna? Kāpēc ne?
Tāpēc, ka pirms tam es jutos skumja,
bet tagad es jūtos skumja, izsalkusi, apreibusi
un mazliet paranoiska.
Tās nu gan ir šaušalīgi drūmas sajūtas.
Lūdzu, atstāj mani atkal vienu!
Un, kad noiesi uz virtuvi, pārskaiti karotes!
Megijai nevar uzticēties.
Es laikam mazliet nosnaudīšos.
Par to jāiedzer.
Viss ir tā sačakarēts, vecīt.
Zini, man tiešām rūp mans bērns, saproti?
Es gribu viņu auklēt.
Es gribu viņu audzināt.
Gribu sajust viņa smaržu.
Neesmu viņu vēl īsti iepazinis,
un tad notiek šis stulbums
un es domāju - ko?
Man jādodas prom un jāmirst? Tagad?
Tev nav jādara nekas, ko negribi.
Jā, nē, man tomēr ir jādara.
To sauc par iesaukšanu.
Tas ir juridisks process.
Esmu jurists, tāpēc zinu, kā tas notiek.
Tieši tā. Tu esi jurists un jurista dēls.
Zini - hallo! Tu esi bagāts.
Bagātie var darīt, ko vien vēlas.
Tas ir Amerikas Savienoto Valstu pirmais likums.
Nezinu, vecīt. Mans vārds ir sarakstā.
Labi. Tad samaksā kādam, lai uzdodas par tevi.
Tā var?
No jebkuras situācijas ir izeja, ja cilvēks var to atļauties.
Jā, bet kuram es varētu samaksāt?
Jebkuram.
Tam puisim.
Vai viņam.
Pa vēl vienam, čaļi?
Dod dubulto!
Vienmēr izmisīgi gaida dzeramnaudu.
Maksa par izvairīšanos ir 500 zaļo. Viņam tas būtu kā miljons.
Nešaubos, ka izmantotu izdevību.
Nē, es nevarētu.
Protams.
Iedzersim vēl pa glāzei, varbūt pārdomāsi.
Vismaz vairs nelīst.
Es neievēroju laikapstākļus.
Saule, lietus, sniegs. Man viss viens.
Pasta darbinieks nedrīkst pieļaut, ka viņu ietekmē laikapstākļi.
Tas pieder pie darba specifikas.
Pērkons, karstuma viļņi, krusa.
Tie mani neapturēs.
Es vienmēr visu piegādāju.
Es to apbrīnoju.
Atvaino! Negribu tevi garlaikot.
-Ko? Nē. -Zinu, ka ne visus tā interesē
pasta sistēmas funkcionēšana kā mani.
Nē, nē, nē. Man patīk ASV Pasta dienests.
Es tikai… Tas…
Zini? Esmu mazliet nogurusi.
Varu tikai iztēloties.
Vienai pašai tikt ar visu galā.
Nav jau tik traki.
Audzināt bērnu.
Gādāt, lai rūpals nenoiet pa burbuli.
Tu esi stipra sieviete, Betij.
Bet šie ir bīstami laiki.
Un pat stiprai sievietei noderētu vīrieša aizstāvība.
Es pati varu sevi aizstāvēt.
Un, kas attiecas uz Helēnu,
es joprojām neesmu atmetusi cerību, ka viņas tēvs varētu atgriezties.
Atgriezties no Bofortas?
-Diez vai. -No kurienes?
Henrijs ir Bofortā Dienvidkarolīnā.
-Man likās, ka tu zini. -Nē.
Nē, kā tu labi zini, es mēnešiem neesmu saņēmusi no viņa nevienu vēstuli.
-Vai tu esi? -Ne jau tieši. Bet cilvēki runā.
Viņš jau labu laiku ir tur kopā ar Dienvidkarolīnas brīvprātīgajiem.
Tas pieder pie Portrojalas eksperimenta.
Iedomājies!
Melnādainie vīrieši ir iesaukti Savienības armijā un mācās cīnīties.
Henrijs tagad ir karavīrs?
Tā es dzirdēju.
Un, ja neiebilsti, ka tā saku,
viņa izredzes atgriezties dzīvam ir tādas pašas kā…
nu…
tādas pašas kā nosūtīt divu mārciņu paku
ar piecu centu marku.
Lieliski.
Šorīt bijām iestrēgušas tagadnē, un nu esam iestrēgušas nākotnē.
Labi, bet, kamēr esam šeit…
-man ir jāpajautā. -Kas?
Vai tā ir taisnība,
ko viņa teica, ka tu mīli sievietes?
Tā ir Sū.
Tā vienmēr ir bijusi Sū. Es mīlu Sū.
Man šķiet, ka es to zināju.
Nu tam vairs nav nozīmes, jo es visu sabojāju.
Kā to saprast - sabojāji?
Es nezinu.
Klau, dažkārt man laikam ir vieglāk, ja esmu iemīlējusies,
kad rakstu dzejoli, nekā tad, kad patiesībā neesmu.
Zini, es pateikšu, ko domāju.
Es domāju, ka tev ir neticami paveicies,
ka tev ir kāds, kuru patiesi mīli, lai būtu kopā uz mūžu.
Ja man tā būtu, es būtu tik laimīga.
Un, ja tas cilvēks būtu dzīvs, tagadnē,
kopā ar mani šeit un tagad…
es mestos viņa skavās un vairs nelaistu viņu vaļā.
Velns, Vinnij, tev taisnība.
Kāpēc es vispār gribēju doties uz nākotni?
Tagadnē man bija viss.
Man bija Sū.
Ak dievs! Mums izdevās!
-Mēs vairs neesam nākotnē. -Par ko tu runā?
Mēs nupat bijām nākotnē.
Es tikai aizgāju uz ķemertiņu, lai izgāztu mātes naktspodu,
jo mana dzīve ir murgs,
un tad atnācu uz šo lapeni un sāku raudāt.
Un tad atnāci tu un sāki pinkšķēt par Sū,
un tad mums bija patiešām jauka saruna.
Mana iztēle nudien kļuvusi nevaldāma.
Tieši to es teicu, Emīlij.
Īsta mīlestība nepastāv iztēlē.
Tā pastāv šeit,
šajā neiedomājami baisajā vietā, ko mēs saucam par realitāti.
Skat, tur ir Džordžs.
Džordž, kas notiek?
Džordž, tev viss labi? Kas noticis?
Freizers.
-Freizers Stērnss? -Jā. Freizers. Viņš…
-Viņu sašāva. -Sašāva?
Ņūbernas kaujā Ziemeļkarolīnā.
Freizers ir kritis.
Laikam es tomēr redzēju nākotni.
Tulkojusi Aija Apse