לפעמים אני מוציא את המכתבים ואת השירים שלך, חברה יקרה…
וכשאני מרגיש את הכוח המוזר שלהם,
קשה לי לכתוב.
אני חושב שאם הייתי יכול לפגוש אותך פעם אחת ולדעת שאת אמיתית,
מצבי היה טוב יותר.
קשה לי להבין איך את יכולה לחיות לבד כל כך
כשמחשבות באיכות כזו צצות בך.
אך כל אדם חש בודד אם הוא חושב מעבר לשלב מסוים
או חווה הבזקים מאירים כמו אלה שצצים בך.
אז אולי המיקום לא משנה במיוחד.
את ודאי מגיעה לבוסטון לפעמים.
כל הגבירות עושות זאת.
ידידך לעד, היגינסון.
אמילי.
אימא עדיין במיטה, למגי יש שבוע חופש
ואין לנו צנרת בבית, אז…
את צריכה ללכת להביא מים.
את יודעת מה?
לפעמים אני מרגישה שנולדתי במאה הלא נכונה.
"דיקנסון"
- העתיד לא דיבר מעולם -
איזה יום אביב יפהפה.
בוקר טוב, מתוקה.
ידעת שאני דוברת הולנדית?
זה באמת יום מקסים. אני מקווה שהדואר יגיע.
למה? את דלוקה על הדוור?
מה? לא. אני ממתינה למכתב מהנרי.
לא שוב הבלגן הזה. -אני מתחילה לחשוש מהגרוע מכול.
אם לא אשמע ממנו בקרוב,
איזה הסבר אחר יכול להיות מלבד ש… שהוא מת?
אני יכולה לחשוב על הסבר אחר. -באמת?
תשמעי, אני לא יודעת איפה הנרי מטייל,
אבל גבר הולך בעקבות דבר אחד בלבד, וזה לא המצפן שלו.
לא משנה איפה הוא, הוא בטח במיטה של מישהי אחרת.
גם אם זה נכון, הוא יכול עדיין לכתוב להלן.
אחותי, על מי את מגוננת?
הוא עזב אותך ואת הלן.
את צריכה להתחיל לחזור לשוק.
סליחה? -את צריכה לחזור לדייטים.
את מבקשת ממני לצאת לדייטים באמצע מלחמת האזרחים?
תשמעי, זה אף פעם לא רגע מתאים, אבל למרות המלחמה, אנחנו עדיין באביב.
הציפורים שרות, פרחים פורחים,
אביב הוא העונה לאהבה חדשה,
לא להתבכיינות והתגעגעות לאקס
שעיתון המחאה שלו נגד העבדות היה תמיד חשוב לו יותר ממך.
את צריכה להשתחרר מהעבר
ולהתחיל לבנות לעצמך עתיד חדש. קדימה!
את גורמת לזה להישמע קל מאוד.
איך את נשארת אופטימית כל כך?
כי אלוהים קורא לי לדבר על התקווה שיש בתוכי.
וכרגע, אני מקווה שחברתי בטי תחזור לקצב שלה.
את מי אפגוש בעת כזו?
בוקר טוב, גבירותיי.
הוא? -למה לא?
אני לא מסוגלת. אני לא מוכנה. -אין כמו ההווה.
קיבלנו דואר היום, פרדי?
לצערי, לא.
אני תמיד מקווה שאזכה להביא לך משהו, בטי.
אני אוהב לראות את החיוך היפהפה שלך.
יום נחמד לטיול רגלי, מה?
אני יודעת מי תשמח לטיול רגלי.
התופרת החרוצה באמהרסט.
את מוזמנת להצטרף אליי לסיבוב שלי.
זה לא דייט, זו עבודה. תזמין אותה לפיקניק או משהו.
אפשר לעשות את זה, אם את פתוחה להצעה.
אני…
האמת היא שאשמח.
אשמח לקצת אוויר צח.
אבל זכרי, לרוב אפל במיוחד רגע לפני עלות השמש.
אני מטיפה לדיבור על התקווה שבתוכי.
ביץ', אני בת 60!
אמילי.
כאן למעלה.
סו.
מה את עושה שם למעלה?
חיכיתי לך.
אנחנו צריכות לדבר.
כן, זה נכון.
למה לא באת לבקר אותי?
חשבתי שאת כועסת עליי.
אני באמת כועסת עלייך. זו הסיבה שהיית צריכה לבוא לבקר אותי.
סו, תקשיבי.
לא הוגן שאת כועסת עליי
רק כי פניתי לאדם נוסף בקשר לעבודה שלי.
זה לא קשור אלייך.
זה קשור מאוד אליי.
פעם אמרת לי שאת כותבת רק למעני.
אבל נראה שהדעה שלי כבר לא מספיקה לך.
עכשיו כשילדתי, נראה שהמוח שלי חסר ערך.
לא, בקושי יש לך זמן לשירה שלי מאז שילדת.
ולך בקושי יש זמן לתינוק שלי
כי את כל הזמן כותבת את השירים הארורים שלך!
אז זה העניין.
כבר לא אכפת לך מהשירים שלי בכלל.
בטח שכן, אני פשוט…
אז למה את לוקחת את זה אישית כשאני פונה אל מישהו אחר
כדי לשמוע דעה? -לגבר?
לזר? לאדם שלא מכיר אותך בכלל?
בדיוק!
הוא לא מכיר אותי בכלל.
הוא מכיר רק את המילים שלי.
אני לא צריכה לחשוש שהוא מדבר מתוך רגש.
כמו כשאת אומרת לי שאת שונאת בית.
אולי את כועסת כי לא עזרתי לך להחליף חיתולים.
או גרוע מכך, כשאת אומרת שאת אוהבת משפט,
אולי זה רק אומר שאת אוהבת אותי.
אני באמת אוהבת אותך, אמילי, ומה רע בזה?
אלוהים, כל כך לא הוגן לחיות כך. זו אומללות.
אני רק רוצה… להיות איתך.
להתכרבל איתך במיטה בלילות.
ובמקום זאת, אני צריכה להמתין ימים ושבועות בלי שום דבר.
לא בלי שום דבר.
אני כותבת לך. זה לא משהו?
אמילי, את משוררת.
את משקיעה המון בשירים שלך.
את רוצה שכל משפט יהיה מושלם.
אבל אני רוצה את הבלגן.
אני רוצה משהו שאת לא יכולה לנסח במילים.
אני רוצה אותך.
ואני רוצה שתרצי אותי.
ברור שאני רוצה אותך.
אבל אני לא יכולה פשוט לגור בבית שלך.
קודם כול, אוסטין לא מדבר איתי בכלל.
בסדר.
ואם אוסטין יצא למלחמה? מה אז?
מה זאת אומרת? -מגייסים כל גבר בריא.
זמנו יגיע.
כשאוסטין יצא למלחמה, תבואי לבקר אותי?
או שתמצאי תירוץ אחר?
כדאי שאחזור עם המים.
עומד לרדת גשם.
נשקי אותי.
אני לא יכולה.
זה פשוט לא יום טוב.
אלוהים, אמילי, את לא מבינה שאין לנו דבר מלבד היום?
איזה יגון.
איזה עינוי.
ויני?
ויני, מה קרה?
תראי אותי,
עושה עבודות בית פעוטות יום אחר יום למען אימא שלי,
כשמה שאני רוצה, מה שאני חולמת עליו
זה לעשות עבודות בית פעוטות יום אחר יום
למען בעלי היפהפה שאינו פנוי רגשית.
אלוהים, אני כבר פשוט לא עומדת בזה.
האמת היא שגם אני לא. החיים מבאסים.
אני רווקה סופנית, יש מלחמת אזרחים באמריקה
ועכשיו יורד גשם.
כן, זה היום הכי נורא בהיסטוריה.
כן.
כל יום במלחמה הזו,
קיוויתי עוד ועוד שהמצב ישתפר איכשהו,
שהשמיים יתבהרו,
שאיכשהו נמצא את דרכנו לעתיד טוב יותר,
אבל זה לא קורה.
המשפחה שלנו מתפרקת.
אני רוצה לחזור לעבר.
לפני שהמלחמה התחילה, לפני שכל החברים שלי מתו.
לא, אני מעדיפה לעבור לעתיד.
לדלג על כל הבלגן הזה עד שהמלחמה תסתיים והכול יהיה שונה.
תארי לעצמך שהיינו יכולות למצמץ…
ולהיות בעתיד. פשוט כך.
ראית את זה? -מה זה היה?
מה קורה?
אמילי.
ויני? -כן?
אנחנו זזות? -אני חושבת.
אמילי?
מה קורה? -אני לא יודעת.
ויני! -אמילי!
אלוהים אדירים!
מה זה היה?
מה קרה הרגע?
הביתן הסתובב.
כן, ואז הוא עצר.
והגשם הפסיק.
ויני? -כן?
הבית נראה לך שונה?
רגע… אמילי, אני מפחדת. -מה…
לכרכרה הזו אין סוסים! -ויוצא לה עשן מהטוסיק!
מה?
אלוהים… -מה?
מה?
- "אמהרסט סטודנט" מחזור 1955 קובע שיא חדש -
1955?
אנחנו בעתיד!
- "גודי'ס לנשים" -
- סגנונות חדשים לסינרים -
גברת דיקנסון?
איך אתה מעז להפריע לי, אדוארד? אני במקום הקדוש שלי.
מצאתי משהו מטריד.
בחממה של אמילי.
חשבתי שתרצי לדעת.
מה? החממה? על מה אתה מדבר?
היא גידלה את זה שם, בין הצמחים שלה.
בסדר. מה זה?
זה, גברת דיקנסון, קנביס.
סליחה?
קנביס סטיבה.
ידוע גם כהמפ, חשיש, עשב השטן.
זה סם אופנתי.
במזרח הרחוק מגלגלים את זה ומעשנים את זה.
זה ממסטל, גברת דיקנסון.
טוב, אני בטוחה שאמילי לא יודעת את זה.
היא בטח גידלה אותו רק כי הוא יפה.
אולי את צודקת. אולי לא היה לה מושג.
אבל זה מסוכן.
זה עלול להוביל לכל מיני אקסטזות, חלומות, אשליות.
טוב…
שננסה?
מה? כדאי?
חיים רק פעם אחת.
שלום? -נעול.
שלום? -נעול ואנחנו בעתיד.
זה אדיר. זה נפלא.
זה הבית שלנו. הם חייבים להכניס אותנו.
מי זה "הם"? מי את חושבת שנמצא שם?
אמילי, נסענו 100 שנים קדימה בזמן.
כל המשפחה שלנו מתה.
טוב, אני צריכה תשובות ואני צריכה אותן מהר.
- אין כניסה לאופניים בשום אופן -
אסור לכן להיכנס.
זה נעול מלבד בימי שלישי.
למה אתן לבושות כמו סבתות מטורללות?
זה בטח הלבוש שלכן ליום ההר.
אני מבינה. כיפי.
יום ההר? -כן.
יום ההר של קולג' סמית. זה קורה בכל סמסטר.
כל הלימודים מבוטלים
וכולם יכולים לשוטט בחוץ
ולמתוח זה את זה או משהו.
אתן לא מתות על קולג'ים לנשים בלבד ועל המסורות המטורללות שלהם?
קולג'ים לנשים בלבד? אז מותר לנשים ללכת לקולג' עכשיו?
ברור. תראו אותנו, אנחנו בקמפוס.
וואו! החיים של נשים בתקופה הזו די מעולים.
לא. הם מדכאים.
היו לי כמה התמוטטויות עצבים וניסיתי להתאבד.
אני בשנה הרביעית שלי, באיזו שנה אתן?
אנחנו… מ-1862.
בסדר, מחויבות לקטע.
אתן עם מחוכים והכול.
אני לא מבינה איך אתן נושמות בזה.
בכל אופן, פנו את הדרך, בבקשה. אני נכנסת.
יש לך מפתח?
אני יודעת איפה מחביאים אותו. אני באה לכאן הרבה.
באמת? למה?
כי אני משוררת.
וזה ביתה של המשוררת האמריקנית הדגולה, אמילי דיקנסון.
אז…
אמילי דיקנסון גרה כאן?
לפני זמן רב מאוד, כן.
עכשיו זה חסום לגמרי,
למרות שנאמני הקולג' עורכים בו סיורים מדי פעם.
הייתי בכמה מהם. -אמרת… שאת משוררת?
כן. אני מנסה להיות.
למרות שאני חייבת להודות שלפעמים אני מרגישה שהמוח שלי הוא חור שחור
שלעולם לא יצאו ממנו יופי או אמת.
אולי בגלל מכת החשמל שנתנו לי במחלקה הפסיכיאטרית.
או שאולי בגלל האישיות הכובשת שלי.
תגידי לנו, מה שמך?
אני סילביה.
סילביה פלאת'.
משוררת אמריקנית דגולה.
"העתיד לא דיבר מעולם…"
"וגם לא ידבר כמו אילם
יחשוף בסימן או בהברה
את באותיו העמוקות…"
אל"ם היגינסון?
אם יורשה לי לבקש את תשומת לבך, אדוני.
הנרי, כיף אגרוף.
לא ציפיתי לך. תיכנס.
אני רק מנסה להתאפס על המפה הזו.
מעולם לא הייתי טוב במפות.
אבל תגיד לי, מה מטריד אותך?
אתה מודע לכך שכוחות הקונפדרציה מתקדמים
ושבעוד זמן לא רב
יגיע להט הקרב לכאן, לבופורט עצמה?
כן.
למעשה, אם אני מבין את הדבר הזה נכונה,
האויב שלנו מגיע מכאן…
- נהר ברוד -
ויתקוף אותנו…
- האי פורט רויאל -
באזור הזה.
זה יהיה מלוכלך.
תשמע, הנרי…
לפעמים אני מייחל להיות שוב
במשרדיו הנוחים של מגזין "אטלנטיק",
לייעץ למשוררים צעירים.
כתיבת מאמרים על חייהן של ציפורים נראית לי גן עדן כרגע.
מלחמה היא גיהינום.
אני מסכים איתך בהחלט, האל"ם.
אבל השאלה שלי אליך היא,
כשיגיע הקרב, מה אתה רוצה שהאנשים שלנו יעשו?
אימנת אותם ובחנת אותם,
הלבשת אותם כמו חיילים, אבל לא נתת להם כלי נשק.
אתה מצפה שהם יעמדו בשורה ויאבדו את חייהם כבשר תותחים?
גנרל סקסטון הורה לחיילים
לתגבר את המתרסים.
עם כל הכבוד, האל"ם,
אני מתחיל להרגיש שהמתרסים האמיתיים נמצאים בחדר הזה.
ברגע שלינקולן יאשר זאת, יהיו כלי נשק בידי החיילים שלי.
אבל מה אם היום הזה לא יגיע?
הוא יגיע! הוא יגיע!
אבל אם נפעל מהר מדי,
אנחנו עלולים לאבד את ההתקדמות שכבר השגנו.
אתה לא מבין כמה בוחנים אותי.
הניסיון להקים את הגדוד הזה
הוא כמו לנסות לשתול יבול שרוצה להשתרש,
אבל כל הזמן עוקרים אותו כדי לבדוק איך הוא צומח.
כל טעות קטנה עלולה להחזיר אותנו 100 שנים לאחור.
אתה לא יכול לתאר לעצמך… -אני יכול לתאר לעצמי, אדוני.
אני חושב שאני חי את זה בכל יום ויום.
מה אתה רוצה שאעשה?
שאפעל בניגוד להוראות הנשיא ואתן להם כלי נשק?
זה בהחלט נשמע דבר שפעיל רדיקלי היה עושה.
טוב…
אני לא יכול לעשות את זה.
אני מבין.
אבל…
אם מישהו היה רוצה לחמש את האנשים האלה, הייתי אומר לו מה הוא יכול לעשות.
הוא יכול…
לעצור משלוח של רובים חדשים שאמור להגיע היום
דרך כביש של.
הוא יכול להגיד לנהג מהמפעל בצ'רלסטון
ששלחתי אותו כמתווך.
עובדי המפעל לא יודעים דבר על חוקי הצבא
אז הם יאמינו לו.
כרכרה מלאה ברובים
שיימסרו בלי שום בעיה.
- בופורט -
אל"ם היגינסון?
כן.
מה הם עשו לחדר שלי?
זו בכלל לא השמיכה שלי.
את הולכת רחוק עם המשחק המתודי שלך.
למדת אצל סטרסברג בניו יורק?
שמעתי שהוא שונא נשים.
הטפט דהה,
והציור הזה לא אמור להיות כאן.
אבל השולחן במקום הנכון.
כן, ליד החלון הפונה דרום מערבה.
וואו. בסדר.
פשוט שבי כאילו זה שייך לך.
כך אני מתקשרת עם הרוח של אמילי.
מוזר. אני מתקשה ליצור איתה קשר היום.
אני כאן, אז…
זה יעזור.
מה זה? -שיריה של אמילי דיקנסון.
אוסף מלא פורסם השנה.
- שיריה של אמילי דיקנסון ג'ונסון -
חשבתי שאמרתי לך לשרוף את כל השירים שלי כשאמות.
ידעתי שלא התכוונת לזה.
לא התכוונתי לתת לכולם לשכוח את אחותי.
ותראי עכשיו, בעתיד את ממש מפורסמת.
לא מפורסמת מאוד.
יותר אגדה מקומית.
משוררת אלמונית ומוזרה שחיה חיים עצובים ואומללים.
זה לא נכון.
את רוב האנשים במאה ה-20 אמילי דיקנסון לא מעניינת.
הם מעדיפים להשאיר את השירים שלה בעליית גג כלשהי, שיעלו אבק.
אבל אותי היא מעניינת. אני מרגישה קרבה אליה.
היא הייתה מדוכאת מאוד. אני מדוכאת מאוד.
לא נכון. היא לא הייתה… אני לא…
ידעת שהיא בילתה את כל חייה לבד?
מה זאת אומרת "לבד"?
היא הייתה בתולה. רווקה מיובשת ואומללה.
לא התחתנה, לא מצאה אהבה. בקושי יצאה מהחדר.
הדבר היחיד שאמילי דיקנסון עשתה היה ללבוש לבן ולבכות.
זה לא מדויק, היא לא לובשת לבן כמעט אף פעם.
אמילי דיקנסון לא מדוכאת. היא לא רוצה למות.
היא רוצה לחיות ולהתחבר עם העולם דרך המילים שלה.
הייתי יכולה לטעון שהיא מתה לבד בחדר שלה.
בסדר. אני אמילי דיקנסון, אז אני חושבת שאני יודעת איך אמילי דיקנסון מרגישה.
המחויבות שלך לקטע של יום ההר מלחיצה.
מאיפה את משיגה את המידע שלך?
כולם יודעים.
אמילי דיקנסון הייתה הנערה העצובה המקורית.
חייה היו פשוט איומים.
אומרים שהיה לה רומן עם גבר,
גבר שהייתה משוגעת עליו ולא השיב לה אהבה.
אלוהים אדירים.
גבר, זה נכון? -לא.
לא. זה… -כן, היה גבר,
אבל איש לא יודע מי הוא וזה היה חד צדדי לגמרי.
אז אני מניחה שהיא רצתה להתאבד.
אני בטוחה שהיא ניסתה.
בדיוק כמו כשעשיתי חתכים ברגליים ולקחת את גלולות השינה של אימא שלי.
אוי. -בסדר.
מעולם לא ניסיתי להתאבד. לא הייתי מנסה להתאבד.
ולא הייתי מאוהבת בגבר.
אמילי. זה היה ג'ורג'? -לא.
פרייזר? -לא!
לא ייתכן שזה… טושיאקי?
בסדר. לוויניה, מעולם לא הייתי מאוהבת בגבר.
ייתכן שאת צודקת.
לפני כמה שנים פורסם ספר שגרם לשערורייה גדולה כל כך
שהוא כמעט לא פורסם.
כי בספר הזה הסופר טוען שאמילי דיקנסון הייתה לסבית.
מה? -לסבית.
לא, היא הייתה אמריקנית.
מה?
אני מדברת על סקס, בייבי.
היא הייתה סאפפית, הומוסקסואלית, אישה שאהבה נשים אחרות.
אתן ודאי מכירות את זה. אתן הרי לומדות בקולג' סמית.
אמילי, זה… נכון?
אני…
אלוהים אדירים. מי?
סליחה, אפשר לשנות נושא?
למה אנחנו… מדברות על חייה הפרטיים?
אנחנו לא אמורות להתמקד בשירים שלה?
את באמת חושבת שאפשר להפריד בין הדברים?
מאיפה לדעתך נובעת שירה,
אם לא מתשוקה, ממעמקים אפלים?
אישית, אני חושבת שדנטה צדק.
על מנת לכתוב שירה, צריך להיות מוכנים לרדת עד לגיהינום.
בסדר, האנרגיה שלך מוגזמת לגמרי וזה בא מהפה של אמילי דיקנסון.
"חלמתי שכישפת אותי אל המיטה…"
בסדר.
"ושרת עד שהשתכרתי מהירח, נישקת אותי עד אובדן שפיות
(אני חושבת שהמצאתי אותך בראשי).
אלוהים נופל מהשמיים, אש הגיהינום דועכת,
יוצאים המלאכים ואנשיו של השטן,
אני עוצמת את עיניי והעולם כולו מת."
מגניב. אנחנו נלך עכשיו. אני מקווה שבחזרה ל-1862.
כן, העתיד הוא לא בדיוק מה שציפינו.
העתיד?
אתן לא יודעות?
לנשים אין עתיד.
ויני? -כן?
איך נחזור הביתה?
אני מרגישה מוזר מאוד.
זה אומר שזה עובד.
הסיכוי שאצא מהמיטה הזו אי פעם
ירד הרגע מאפס להרבה פחות מזה.
יצטרכו לגרור אותי מכאן בארון מתים.
בארון מתים. -תן לי עוד שאכטה.
לא, זה נגמר. עישנו הכול. -לא, לא.
אני צריכה את זה. -עישנו הכול.
אני רעב מאוד.
לך להכין אוכל. -לא, את תלכי להכין אוכל.
לא אעשה זאת. -אני גווע.
ואני גבר.
ואני לא יודע לבשל אוכל.
אני לא חושבת שאני אוהבת את החומר הזה.
קנביס? למה לא?
כי קודם לכן הייתי סתם עצובה,
אבל עכשיו אני עצובה, רעבה, מסוחררת
וקצת פרנואידית.
את משדרת אנרגיה די עגומה.
תשאיר אותי לבד שוב בבקשה.
וכשתרד למטבח, ספור את הכפיות,
אסור לבטוח במגי.
אני חושב שגם אני אנמנם קצת.
לחיי זה.
המצב דפוק, אחי.
אני ממש… אכפת לי מהילד שלי, אתה מבין?
אני רוצה לחבק אותו.
אני רוצה לגדל אותו.
אני רוצה להריח אותו.
עוד בקושי זכיתי להכיר אותו,
ועכשיו קורה הבולשיט הזה.
וזה כאילו… מה?
אני צריך ללכת למות עכשיו?
אתה לא צריך לעשות משהו שאתה לא רוצה לעשות.
כן, אני כן צריך.
קוראים לזה גיוס חובה.
זה תהליך משפטי.
אני עורך דין, אז אני מבין בדברים כאלה.
בדיוק, אתה עורך דין ובן של עורך דין.
ובחייך, אתה עשיר.
לעשירים מותר לעשות מה שהם רוצים.
זה החוק הראשון בארצות הברית של אמריקה.
אני לא יודע, בנאדם. השם שלי מופיע ברשימה.
אז תשלם למישהו אחר כדי שייקח את השם שלך.
וואו, אפשר לעשות את זה?
אפשר להתחמק מכל מצב, אם אתה יכול להרשות לעצמך.
אבל למי אוכל לשלם?
למי שתרצה.
לבחור הזה.
או לו.
אתם צריכים סיבוב נוסף, חברים?
שיהיה כפול.
הוא תמיד מנסה להשיג טיפים.
הסכום הנהוג להתחמקות מגיוס הוא 500 דולר. זה כמו מיליון בשבילו.
אני די בטוח שהוא יזנק על ההזדמנות.
לא, לא הייתי יכול.
בטח.
בוא נשתה כוסית נוספת ונראה אם תשנה את דעתך.
לפחות הגשם הפסיק.
אני לא מבחין במזג האוויר.
שמש, גשם, שלג. זה לא משנה לי.
אם אתה עובד דואר, אסור לך לתת למזג האוויר להפריע לך.
זה חלק מהעניין.
רעמים, גלי חום, ברד.
הם לא עוצרים אותי.
אני תמיד מבצע את המשלוחים שלי.
אני מעריכה את זה.
אני מצטער, לא התכוונתי לשעמם אותך.
מה? לא. -אני יודע שלא כולם מתעניינים כמוני
באופן התפקוד של מערכת הדואר.
לא, לא. אני מתה על שירות הדואר האמריקני.
העניין הוא…
אני פשוט עייפה קצת.
אני מתאר לעצמי.
את עושה את כל זה לבדך.
זה לא נורא.
מגדלת ילדה.
מחזיקה את העסק שלך.
את אישה חזקה, בטי.
זו תקופה מסוכנת.
אפילו אישה חזקה צריכה גבר שיגן עליה.
אני יכולה להגן על עצמי.
ובאשר להלן,
עוד לא איבדתי את התקווה שאביה ישוב.
ישוב מבופורט?
לא סביר. -מאיפה?
הנרי בבופורט, דרום קרוליינה.
חשבתי שאת יודעת. -לא.
לא, כפי שאתה יודע, לא קיבלתי ממנו מכתב כבר חודשים.
אתה קיבלת? -לא ישירות. אבל השמועה פשטה.
הוא נמצא שם כבר זמן מה עם המתנדבים של דרום קרוליינה.
כחלק מניסוי פורט רויאל.
תארי לעצמך.
גברים שחורים מגויסים לצבא האיחוד, מתאמנים להילחם.
הנרי חייל עכשיו?
זה מה ששמעתי.
ואם יורשה לי להגיד,
סיכוייו לחזור לכאן בחיים טובים בערך כמו…
טוב…
טובים כמו הסיכוי שחבילה של קילו תגיע ליעדה
עם בול של חמישה סנט בלבד.
יופי.
הבוקר היינו תקועות בהווה ועכשיו אנחנו תקועות בעתיד.
בסדר, אבל בזמן שהיינו כאן…
אני חייבת לשאול. -מה?
זה נכון,
מה שהיא אמרה על כך שאת אוהבת נשים אחרות?
זו סו.
זו תמיד הייתה סו. אני אוהבת את סו.
אני חושבת שידעתי את זה.
עכשיו זה כבר לא משנה כי הרסתי את זה.
מה זאת אומרת, הרסת את זה?
אני לא יודעת.
אני חושבת שלפעמים פשוט קל לי יותר להיות מאוהבת
כשאני כותבת שיר מאשר כשאני… את יודעת, לא.
אגיד לך מה דעתי.
אני חושבת שאת בת מזל מאוד
שיש לך מישהי שאת אוהבת לבלות איתה את חייך.
אם היה לי את זה, הייתי מאושרת מאוד.
ואם האדם הזה היה בחיים, בהווה,
איתי, כאן ועכשיו…
הייתי רצה ישר לזרועותיו ולא משחררת אותו אף פעם.
שיט, ויני, את צודקת.
למה רציתי לנסוע לעתיד בכלל?
היה לי הכול בהווה.
היה לי את סו.
אלוהים אדירים. חזרנו!
אנחנו כבר לא בעתיד. -על מה את מדברת?
היינו בעתיד הרגע.
אה… רק הלכתי לשירותים כדי לרוקן את סיר הלילה של אימא שלי
כי החיים שלי הם סיוט
ואז באתי לביתן הזה והתחלתי לבכות.
ואז את באת לכאן והתחלת לברבר על סו,
ואז הייתה לנו שיחה נחמדה.
הדמיון שלי ממש בורח לי.
זה בדיוק מה שאמרתי, אמילי.
אהבת אמת לא קיימת בדמיון.
היא קיימת ממש כאן,
במקום האיום והנורא שאנחנו מכנים מציאות.
תראי, הנה ג'ורג'.
ג'ורג', מה קורה?
ג'ורג', אתה בסדר? מה קרה?
זה פרייזר.
פרייזר סטרנס? -כן, פרייזר, הוא…
הוא נורה. -נורה?
בקרב בניו ברן, צפון קרוליינה.
פרייזר נהרג.
נראה שבאמת ראיתי את העתיד, אחרי הכול.
תרגום: אסף ראביד