Af og til tager jeg Deres breve og vers frem, kære ven,
og når jeg mærker deres besynderlige kraft, er det svært at skrive.
Jeg tror, at hvis jeg blot mødte Dem og vidste, De fandtes, ville det gå bedre.
Det er svært at forstå, hvordan De kan leve så alene
og alligevel fremkalde tanker af så høj kvalitet.
Men det må isolere enhver at tænke så yderligt
og have så strålende indfald, som De får.
Så måske gør stedet ingen forskel.
De må komme til Boston en dag. Det gør alle damer.
For evigt Deres ven, Higginson.
Emily?
Emily!
Mor sover, Maggie har fri, og vi har ikke indlagt vand, så...
-...du skal hente vand. -Ved du hvad?
Jeg er født i det forkerte århundrede.
Hvilken smuk forårsdag. Godmorgen, solskin.
Jeg taler hollandsk.
Det er en smuk dag. Gid posten ville komme.
-Er du lun på postbuddet? -Hvad? Nej. Jeg venter på brev fra Henry.
-Ikke nu igen. -Jeg frygter det værste.
Hvis jeg ikke hører fra ham, kan forklaringen kun være, at han er død.
-Jeg har en anden forklaring. -Har du?
Jeg ved ikke, hvor Henry har rejst,
men mænd styres af én ting. Ikke et kompas.
Han er nok havnet i en andens seng.
Han kunne alligevel godt skrive til Helen.
Hvem vil du beskytte? Han skred fra både dig og Helen.
Du skal snart på banen igen.
-Hvabehar? -Du er nødt til at date igen.
Skal jeg date midt i borgerkrigen?
Det er aldrig et godt tidspunkt, men trods krigen er det stadig forår.
Fuglene synger. Blomsterne springer ud.
Det er årstiden for ny kærlighed. Du skal ikke gå og savne en eksmand,
som altid valgte sin abolitionistavis over dig.
Giv slip på fortiden, og skab dig en ny fremtid!
Du får det til at lyde så nemt. Hvordan kan du være så optimistisk?
Gud har bedt mig bevidne mit håb.
Og jeg håber, at min veninde Betty får sit legendariske groove tilbage.
Hvem skulle jeg dog møde i disse tider?
Godmorgen, de damer.
-Ham? -Hvorfor ikke?
-Jeg er ikke klar... -Lev i nuet.
-Nogen breve i dag, Freddie? -Nej, desværre.
Jeg håber altid på post til dig, Betty. Jeg elsker at se dit smukke smil.
Dejlig dag til en gåtur. Jeg kender en, der trænger. Amhersts flittigste syerske.
Du må gerne gå med mig rundt.
Det er dit arbejde. Inviter hende på skovtur!
Det kan vi godt, hvis du er modtagelig for forslaget.
Jeg...
Det vil jeg faktisk gerne. Jeg trænger til lidt frisk luft.
Men husk, det er ofte mørkest lige før daggry.
Jeg prædiker om håbet, jeg har i mig.
Kælling, jeg er 60 år!
Emily.
Jeg er heroppe.
Sue.
-Hvad laver du deroppe? -Jeg venter på dig.
-Vi må tale sammen. -Ja, det må vi.
Hvorfor kom du ikke over?
-Jeg troede, du var vred på mig. -Ja, det var derfor, du skulle komme.
Sue, hør her.
Det er ikke fair, at du er vred, bare fordi jeg viste en anden mine digte.
-Det har intet med dig at gøre. -Det har det da.
Du sagde engang, at du kun skrev for mig, men mine tanker er vel ikke nok længere.
Nu hvor jeg har et barn, er min hjerne ubrugelig.
Du har ikke tid til mine digte længere.
Og du har ikke tid til barnet, fordi du altid skriver de skide digte!
Sådan er det altså.
-Du er ligeglad med mine digte. -Selvfølgelig ikke.
Hvorfor tager du det så personligt, at han ser dem?
En mand? En fremmed? En, som slet ikke kender dig?
Præcis! Han kender mig slet ikke.
Han kender kun mine ord. Jeg behøver ikke bekymre mig om hans følelser.
Som når du siger, du hader en strofe.
Måske er du bare vred, fordi jeg ikke skiftede ble.
Eller når du siger, du elsker en linje. Måske er det bare mig, du elsker.
Ja, jeg gør. Hvad er der galt med det?
Det er urimeligt at leve sådan. Det er kummerligt.
Det eneste, jeg vil, er at være sammen med dig.
At putte mig ind til dig om natten.
Men jeg må vente dage og uger uden at høre noget.
Du hører noget. Jeg skriver til dig. Tæller det ikke?
Emily, du er digter. Du arbejder hårdt med dine digte.
Hver en linje er perfekt. Men jeg vil have rodet.
Noget, du ikke kan sætte ord på.
Jeg vil have dig.
-Og du skal ville have mig. -Selvfølgelig vil jeg det.
Men jeg kan ikke bo i dit hus.
-Austin taler slet ikke til mig. -Okay.
Hvad så, hvis Austin skal i krig?
-Hvad mener du? -De indkalder alle raske mænd.
Det bliver hans tur.
Når Austin skal i krig, kommer du så over til mig?
Eller finder du et andet påskud?
-Jeg må hjem med vandet. -Det bliver regnvejr.
Kys mig.
Det kan jeg ikke. Det er bare ikke en god dag.
Emily, forstår du ikke, at vi kun har i dag?
Hvilken smerte.
Hvilken pine.
Vinnie?
Vinnie? Hvad er der galt?
Se på mig. Jeg udfører simpelt husarbejde dagen lang for min mor,
når mit ønske og min drøm er at udføre simpelt husarbejde dagen lang
for min flotte og følelsesmæssigt afstumpede mand.
Jeg kan ikke holde det ud længere.
Det kan jeg heller ikke. Livet er noget lort.
Jeg er uhelbredeligt single, der er borgerkrig, og nu regner det.
-Ja, det er verdens dårligste dag. -Ja.
Hver dag i denne krig har jeg håbet, at alting ville blive bedre.
At det klarede op, og vi kunne se en lysere fremtid, men det sker ikke.
-Vores familie går i opløsning. -Jeg vil tilbage i tiden.
Til før krigen startede, og før alle mine kærester døde.
Jeg vil hellere til fremtiden.
Springe over alt det rod, til når krigen er slut, og alt er anderledes.
Tænk, hvis vi kunne blinke...
...og så var vi i fremtiden.
-Så du det? -Hvad var det?
Hvad sker der?
Emily?
-Vinnie? -Ja?
-Bevæger vi os? -Det tror jeg. Emily?
-Hvad sker der? -Aner det ikke.
-Vinnie! -Emily! Åh gud!
Hvad var det?
-Hvad skete der? -Lysthuset drejede rundt.
-Og så holdt det op. -Det regner ikke mere.
-Vinnie? -Ja?
Ser huset ikke anderledes ud?
Emily, jeg er bange.
-Der er ingen heste for den vogn! -Og der kommer røg ud!
Hvad?
1955?
Vi er i fremtiden!
FORKLÆDER
Fru Dickinson?
Hvor vover du at forstyrre mig? Det er mit fristed.
Jeg fandt noget bekymrende.
I Emilys drivhus.
-Som du bør vide. -Hvad? Drivhus? Hvad snakker du om?
Den her voksede derinde mellem planterne.
Okay. Hvad er det?
Det her, fru Dickinson, er cannabis.
-Hvabehar? -Cannabis sativa.
Også kaldet hamp, hash og djævlegræs.
Et populært narkotikum. I Østen ruller og ryger de det. Man bliver skæv.
Det ved Emily helt sikkert intet om. Hun dyrker den nok, fordi den er pæn.
Du har nok ret. Måske vidste hun det ikke. Men det er farligt.
Det kan medføre både ekstaser, drømme og vrangforestillinger.
Nå da...
Skal vi prøve?
Hva... Skal vi det?
Man lever jo kun én gang.
-Hallo? -Der er låst. Og vi er i fremtiden.
Super. Pragtfuldt.
-Det er vores hus. De skal lukke os ind. -Hvem "de"? Hvem tror du bor der?
Vi er lige rejst hundred år frem i tiden.
Hele familien er død.
Jeg skal have nogle svar, og det skal gå stærkt.
INGEN CYKLER
I kommer ikke ind. De låser kun op om tirsdagen.
Hvorfor er I klædt som gamle damer?
Nå, det må være jeres Mountain Day-dragter. Sjovt.
-Mountain Day? -Ja.
Smith College Mountain Day. Hvert semester.
Alle timer er aflyst, og folk kan rende rundt udenfor og more sig.
Elsker I ikke kvindeuniversiteternes traditioner?
Kvindeuniversiteter? Så kvinder kan studere?
Selvfølgelig. Vi står på campus.
Wow! Kvinders liv på den her tid er vist ret gode.
Nej, deprimerende. Jeg har haft flere nervesammenbrud og selvmordsforsøg.
-Jeg er på sidste år. Hvad med jer? -Vi... Vi er fra 1862.
Javel, I går virkelig op i det. Med korset og alting.
Hvordan kan I trække vejret?
Nå, flyt jer. Jeg skal ind.
Har du nøglen?
-Jeg ved, hvor den er. Jeg kommer her tit. -Gør du? Hvorfor?
Fordi jeg er digter. Og her boede den store amerikanske digter, Emily Dickinson.
Så...
...Emily Dickinson har boet her?
For længe siden, ja.
Nu er det lukket, men universitetet har rundvisninger ind imellem.
-Jeg har været med på mange. -Og du er digter?
Ja. Jeg forsøger.
Men min hjerne kan føles som et sort hul, som rummer hverken skønhed eller sandhed.
Det kan skyldes elektrochokket på psykiatrisk.
Eller måske mit indtagende væsen.
Sig os, hvad er dit navn?
Jeg hedder Sylvia.
Sylvia Plath.
Stor amerikansk digter.
Fremtiden talte aldrig.
Ej heller vil han som den stumme
røbe med tegn en stavelse om hans omfattende komme.
Oberst Higginson?
Må jeg veksle et par ord med Dem?
Henry. Fist bump.
Det var uventet. Kom.
Jeg prøver at forstå landkortet. Jeg har aldrig været god til kort.
Men sig frem. Hvad ville du?
De er vel klar over, at Sydstatssoldaterne er på vej, og snart
vil kampens hede nå basen her i selve Beaufort.
Ja. Og hvis jeg har forstået det rigtigt,
vil fjenden komme herfra og angribe os...
...sådan cirka her.
Det bliver noget rod.
Ved du hvad?
Ofte ønsker jeg mig tilbage til The Atlantics hyggelige kontor.
Jeg hjalp unge digtere. Skrev essays om fugle. Det virker som paradis nu.
-Krig er helvede. -Jeg er helt enig, oberst.
Men mit spørgsmål er, når krigen kommer, hvad skal mændene så gøre?
De har trænet dem og testet dem.
De har klædt dem ud som soldater, men De har ikke givet dem våben.
Forventes de bare at stille op på række og dø som simpel kanonføde?
General Saxton har beordret mændene til at befæste barrikaderne.
Med al respekt, oberst, barrikaderne findes vist nærmere herinde.
Så snart Lincoln siger ja, får soldaterne våben.
-Og hvis det aldrig sker? -Det skal nok ske!
Men hvis vi forhaster os, kan vi miste alt, hvad vi har vundet.
De gransker alt, hvad jeg gør med det her nye regiment.
Som at plante en afgrøde, der vil slå rod, men konstant bliver revet op og undersøgt.
Selv dem mindste fejl kan sende os hundred år tilbage.
-Du kan ikke forestille dig... -Jo, jeg kan.
Jeg tror, jeg oplever det hver evig eneste dag.
Hvad skal jeg gøre?
Gå imod præsidenten og give dem våben?
Det lyder som noget en yderliggående aktivist ville gøre.
Jamen...
Det kan jeg ikke.
Javel.
Men...
...hvis nogen ville bevæbne mændene, ville jeg fortælle dem hvordan.
De kunne...
...afskære leveringen af nye rifler i dag ude på grusvejen.
De kunne sige til chaufføren fra fabrikken i Charleston,
at jeg har sendt dem som mellemmand.
Fabriksarbejderne ved ingenting om militærets regler, så de vil tro på dem.
En hel vognfuld geværer
vil blive overdraget til dem med det samme.
-Oberst Higginson? -Ja?
Hvad har de gjort ved mit værelse? Det er jo ikke mit tæppe.
Intens Method Acting.
Er du uddannet hos Strasberg i New York? Han hader kvinder.
Tapetet er falmet.
-Og maleriet hænger ikke der. -Bordet står rigtigt.
Ja, lige ved det sydvestvendte vindue.
Wow. Okay. Du sætter dig bare, som om du ejer det.
Her kommunikerer jeg med Emilys ånd.
Hun er svær at få kontakt med i dag.
Jeg står her, så...
Det hjælper nok.
-Hvad er det? -Emily Dickinsons digte.
De samlede værker blev udgivet i år.
Du skulle jo brænde mine digte, når jeg døde.
Det mente du jo ikke. Folk skulle da ikke glemme min søster.
Og se nu, i fremtiden er du blevet berømt.
Ikke så berømt.
Nærmere en lokal legende.
En mærkværdig kvindelig digter, som levede et trist og sølle liv.
Det passer ikke.
De fleste i det 20. århundrede er ligeglade med Emily Dickinson.
De lader gladeligt hendes digte ligge på loftet og samle støv.
Men jeg føler et slægtskab med hende.
Hun var dybt deprimeret, jeg er dybt deprimeret.
-Det var hun ikke. Jeg... -Hun tilbragte hele livet alene.
Hvordan "alene"?
Hun var jomfru. En sølle, indtørret pebermø.
Hun blev aldrig gift eller elsket. Hun forlod sjældent sit værelse.
Emily Dickinson lavede ikke andet end at gå i hvidt og græde.
Det passer ikke. Hun går nærmest aldrig i hvidt.
Emily Dickinson er ikke deprimeret. Hun vil ikke dø.
Hun vil leve og møde verden med sine ord.
Hun døde altså alene på sit værelse.
Okay. Jeg er Emily Dickinson, så jeg ved, hvad Emily Dickinson føler.
Dit engagement i Mountain Day er foruroligende.
-Hvor får du dine oplysninger? -Det ved alle da.
Emily Dickinson var den oprindelige sad girl.
Hendes liv var forfærdeligt.
Hun havde en affære med en mand, hun var vild med, men som ikke elskede hende.
Du godeste! En mand? Er det rigtigt?
-Nej. -Jo, en mand.
Ingen ved hvem, og det var ugengældt.
Så jeg antager, hun ville tage sit eget liv. Hun må da have prøvet.
Ligesom mig, da jeg skar benene op og tog min mors sovepiller.
Føj.
Jeg har aldrig forsøgt at tage mit eget liv. Aldrig.
Og jeg elskede ikke en mand.
-Emily. Var det George? -Nej.
-Frazar? -Nej!
Det var vel ikke... Toshiaki?
Lavinia, jeg har aldrig været forelsket i en mand.
Måske har du ret.
Der kom en bog for nogle år siden, som vakte så stor skandale,
at den nær ikke udkom.
I den bog påstod forfatteren, at Emily Dickinson var lesbisk.
-Var hvad? -Lesbisk.
-Nej, hun var amerikaner. -Hvad?
Jeg taler om sex, søde.
Hun var tribade. Homoseksuel. En kvinde, der elskede andre kvinder.
Det må I da kende til. I går jo på Smith College.
Emily... passer det?
-Jeg... -Du godeste. Hvem?
Kan vi skifte emne? Hvorfor taler vi om hendes privatliv?
-Lad os fokusere på digtene. -Kan de to ting adskilles?
Hvor tror du, poesi kommer fra,
hvis ikke fra lidenskab, begær, det dybeste indre?
Jeg mener, at Dante havde helt ret.
For at skrive poesi må man være villig til at tage helt ned i helvede.
Din energi er virkelig intens, og det kommer fra Emily Dickinson.
"Jeg drømte, at du forheksede mig med i seng"...
Javel ja.
"Sang mig månesyg og kyssede mig til vanvid.
Jeg tror, jeg digtede dig i mit hoved.
Gud styrter fra himlen, helvedes ild sygner hen.
Forlad os, engle og Satans mænd.
Jeg lukker mine øjne, og hele verden falder død om."
Fedt. Nå, vi smutter. Helst til 1862.
-Ja, fremtiden var ikke som ventet. -Fremtiden?
Ved I ikke det?
Fremtiden kommer aldrig for kvinder.
-Vinnie? -Ja?
Hvordan kommer vi hjem?
-Jeg har det utrolig mærkeligt. -Så virker det.
Sandsynligheden for, at jeg står op, er gået fra nul til noget langt under det.
De må bære mig ud i min kiste.
-I en kiste... -Giv mig et hvæs mere.
-Nej, vi har røget det hele. -Nej.
Vi røg det alt sammen. Jeg er så sulten.
-Lav noget mad. -Nej, det gør du.
-Nej. -Jeg er hundesulten. Og jeg er en mand.
Og jeg kan ikke lave mad.
-Jeg kan ikke lide det. -Cannabis? Hvorfor ikke?
Før var jeg bare ked af det,
men nu er jeg ked af det og sulten og svimmel
og en lille smule paranoid.
Du udsender en frygtelig kedelig energi.
Jeg vil gerne være alene igen.
Og når du går i køkkenet, så tæl skeerne. Vi kan ikke stole på Maggie.
Jeg tager også en lille lur.
Skål.
Det er så langt ude, mand.
Jeg mener... jeg holder faktisk af mit barn.
Jeg... Jeg vil gerne holde ham.
Jeg vil opdrage ham. Jeg vil lugte til ham.
Jeg kender ham knap nok, og så sker alt det pis her...
Det er bare... Hvad?
Skal jeg så ud og dø nu?
-Du skal ikke noget, du ikke vil. -Jo, det skal jeg faktisk.
Jeg blev indkaldt. Det er noget juridisk.
Jeg er advokat, så jeg ved den slags.
Netop. Du er advokat, og du er søn af en advokat.
Jeg mener, hallo! Du er rig.
De rige kan gøre, hvad de vil. Det er den allerførste lov i USA.
Mit navn står jo på den liste.
Okay, så betal nogen for at kalde sig dit navn.
Kan man det?
Der er altid en udvej... hvis man har råd.
Men hvem skulle jeg betale?
Hvem som helst. Ham der.
Ham der.
Eller ham.
-En omgang til, drenge? -Giv os en dobbelt.
Desperat efter drikkepenge.
Taksten er 500 dollar. Det er en million for ham. Han ville slå til.
-Nej, det kan jeg ikke. -Klart.
Drik ud. Måske ombestemmer du dig.
-Det regner da ikke. -Jeg bemærker ikke vejret.
Sol, regn, sne. Det gør ingen forskel for mig.
Hvis man er postbud, kan man ikke lade sig slå ud af vejret.
Det må man bare tage med. Torden, hedebølge, hagl.
Det standser mig ikke. Jeg bringer altid posten ud.
-Beundringsværdigt. -Undskyld, jeg keder dig.
-Nej da! -Postomdeling interesserer ikke alle.
Nej nej, jeg elsker det amerikanske postvæsen.
Jeg er bare...
-Jeg er lidt træt. -Det kan jeg forestille mig.
-Du står jo selv for alting. -Det er ikke så slemt.
Passer dit barn. Holder gang i forretningen.
Du er en stærk kvinde.
Men det er en farlig tid.
Selv en stærk kvinde skal beskyttes af en mand.
Jeg kan godt beskytte mig selv.
Og hvad angår Helen,
har jeg ikke opgivet håbet om, at hendes far kommer hjem.
-Hjem fra Beaufort? Næppe. -Hvorfra?
Henry er i Beaufort i South Carolina.
-Ved du ikke det? -Nej.
Nej, jeg har ikke fået brev i flere måneder.
-Har du? -Ikke direkte. Men rygterne går jo.
Han har længe været i South Carolinas Frivillige Regiment.
En del af Port Royal-eksperimentet. Tænk engang.
Sorte mænd i Unionshæren, der trænes til kamp.
-Er Henry blevet soldat? -Det har jeg hørt.
Og hvis jeg må sige det, er hans chancer for at komme hjem i live lige så små...
Tja...
Som at en pakke på to pund når ud med kun et femcent-frimærke på.
Nå, super.
I morges var vi fanget i nuet. Nu er vi fanget i fremtiden.
Mens vi er her...
-Jeg er nødt til at spørge... -Hvad?
Passer det...
Det, hun sagde, om at du elsker andre kvinder?
Det er Sue.
Det har altid været Sue. Jeg elsker Sue.
Det vidste jeg vist godt.
-Det er lige meget, for jeg ødelagde det. -Hvad mener du?
Jeg ved det ikke. Nogle gange er det bare nemmere at være forelsket,
når jeg skriver et digt, end når jeg... ikke gør.
Ved du, hvad jeg synes?
Jeg synes, du er utrolig heldig at have en, du virkelig elsker, i dit liv.
Hvis jeg havde det, ville jeg være lykkelig.
Hvis vedkommende levede lige nu og var her hos mig...
...ville jeg kaste mig i armene på dem og aldrig give slip.
Vinnie, du har sgu ret.
Hvad ville jeg dog i fremtiden? Jeg havde alt i nuet.
Jeg havde Sue.
Gud! Vi klarede det!
-Vi er ikke i fremtiden mere. -Hvad snakker du om?
Vi var jo i fremtiden.
Jeg var ude i latrinet med mors natpotte, fordi mit liv er et mareridt,
og så gik jeg herhen og begyndte at græde. Og så kom du og plaprede løs om Sue.
Og så havde vi en god snak.
Min fantasi stikker helt af.
Det var det, jeg sagde.
Ægte kærlighed findes ikke i din fantasi. Den findes lige her.
Dette rædselsfulde sted, vi kalder virkeligheden.
Der er George.
Hvad sker der?
George, er der noget galt?
Det er Frazar.
-Frazar Stearns? -Ja, Frazar. Han...
-Han er blevet skudt. -Skudt?
I slaget ved New Bern i North Carolina. Frazar er omkommet.
Jeg så åbenbart ind i fremtiden alligevel.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve