Někdy probírám vaše dopisy a verše, drahá přítelkyně,
a když cítím jejich zvláštní moc,
je mi zatěžko psát.
Myslím, že kdybych vás jednou mohl spatřit a vědět, že jste skutečná,
mohlo by se mi dařit lépe.
Těžko se mi chápe, jak můžete žít tak sama,
když se ve vás rodí myšlenky takových kvalit.
Každého však vyčlení, když uvažuje nad určitý rámec
nebo má tak zářné záblesky, jaké obdařují vás.
Třeba tedy na místě tolik nezáleží.
Musíte snad občas jezdit do Bostonu.
To všechny dámy.
Navždy váš přítel Higginson.
Emily.
Máma ještě leží, Maggie má týden volna a nemáme rozvod vody. Tak…
…musíš dojít pro vodu.
Víš ty co?
Někdy myslím, že žiju ve špatném století.
Dickinsonová
Budoucnost nemluví
- To je ale krásný jarní den! - Dobré ráno, sluníčko.
- Vědělas, že mluvím nizozemsky? - Je překrásný den. Kéž by přišla pošta.
Proč? Máš zálusk na pošťáka?
Co? Ne. Čekám na dopis od Henryho.
- Už zas tohle. - Obávám se nejhoršího.
Jestli se brzy neozve,
jak jinak si to vysvětlit, než že je… mrtvý?
- Mě jiné vysvětlení napadá. - Vážně?
Koukni, nevím, kam Henry jel,
ale muže vede jen jedna věc, a kompas to není.
Ať je kdekoli, nejspíš vlezl do postele s jinou.
I kdyby, stejně může napsat Helen.
Holka, koho to chráníš?
Opustil tebe i Helen.
Musíš se začít zase poohlížet.
- Co prosím? - Musíš zase začít randit.
Chceš, ať randím uprostřed občanské války?
Hele, pravá chvíle není nikdy, ale i když je válka, stejně je jaro.
Ptáci zpívají. Květiny kvetou.
Jaro je období na novou lásku,
ne na bloumání nad steskem po bývalém,
pro nějž byl vždy prvořadý ten abolicionistický plátek.
Zapomeň na minulost a buduj si novou budoucnost. No tak!
Od tebe to zní tak snadně.
Jak dokážeš být pořád tak optimistická?
Bůh mě povolal, abych svědčila o své naději.
A právě teď chovám naději, že má kamarádka Betty získá zpět svou pověstnou jiskru.
Koho bych vůbec potkala v takovéhle době?
Dobré ráno, dámy!
- Jeho? - Proč ne?
- Nemůžu. Nejsem připravená. - Žij přítomností.
Máš pro nás poštu, Freddie?
Ne, bohužel. Vždy se těším, že ti budu moct něco přinést, Betty.
Moc rád vidím ten tvůj krásný úsměv.
Fajn den na procházku, že? Vím o někom, komu by prospěla.
Nejpilnější švadleně v Amherstu.
Můžeš mě doprovodit při obchůzce.
To není rande, to je práce. Vem ji třeba na piknik.
No to bychom mohli, jestli jsi přístupná tomu návrhu.
Já…
To bych vlastně ráda.
Čerstvý vzduch mi prospěje.
Ale pamatuj, často se vyjasní ihned po bouři.
Kážu, abych podala svědectví o naději, již v sobě chovám!
Mrcho, je mi 60!
Emily.
Nahoře.
Sue.
Co děláš tam nahoře?
Čekala jsem na tebe. Musíme si promluvit.
Jo, to musíme.
Proč jsi za mnou nepřišla?
Já myslela, že jsi na mě naštvaná.
To jsem. A proto jsi za mnou měla přijít.
Sue, koukni.
Není od tebe fér být na mě naštvaná,
jen protože jsem ohledně své práce oslovila někoho jiného.
- S tebou to nesouvisí. - Souvisí to jen se mnou.
Jednou jsi řekla, že píšeš jen a jen pro mě.
Moje mínění už ti ale asi není dost dobré.
Co teď mám dítě, je můj mozek zřejmě bezcenný.
Ne, co máš dítě, nemáš na mou poezii čas.
A ty nemáš čas na moje dítě, co neustále píšeš ty svý blbý básně!
Tak v tom to je.
Mé básně už tě ani nezajímají.
Ale zajímají. Jen…
Tak proč bereš osobně, že někoho jiného požádám
- o názor? - Muže?
Cizího člověka? Někoho, kdo tě ani nezná?
Přesně!
Ani mě nezná.
Zná jen moje slova.
Nemusím se bát, že do toho bude plést své city.
Jako když mi řekneš, že se ti nelíbí sloka.
Možná jsi jen naštvaná, že jsem ti nepomohla měnit pleny.
Nebo hůř, když říkáš, že ten verš miluješ, tak to třeba znamená, že miluješ mě.
Jo, miluju tě, Emily. A co je na tom špatného?
Ježíš, žít takhle je tak nespravedlivý. Je to zoufalý.
Jediný, co chci, je být s tebou,
v noci se s tebou choulit v posteli.
A místo toho musím čekat dny a týdny bez ničeho.
Bez ničeho ne.
Já ti píšu. To snad něco je, ne?
Emily, ty jsi básnířka.
Na svých básních tvrdě dřeš.
Každý verš chceš dokonalý.
Já ale chci chaos.
Chci něco, co nemůžeš vyjádřit slovy.
Já chci tebe.
A chci, abys ty chtěla mě.
Jistěže chci tebe.
Ale nemůžu prostě žít v tvém domě.
Už proto, že se mnou Austin ani nemluví.
Tak jo.
A co když Austin odejde do války? Co pak?
- Jak to myslíš? - Povolávají všechny zdatné muže.
Přijde na něj řada.
Až Austin odejde do války, přijdeš za mnou pak?
Nebo si jen najdeš další výmluvu?
- Radši už odnesu tu vodu. - Bude pršet.
Polib mě.
Nemůžu.
Dnešek není dobrý den.
Bože, Emily. Nechápeš, že nic než dnešek nemáme?
To jsou muka!
To je trýzeň.
Vinnie?
Vinnie? Co se stalo?
Podívej na mě,
jak od rána do večera dělám podřadnou domácí práci pro svou matku,
a přitom to, co chci, o čem sním,
je dělat od rána do večera podřadnou domácí práci
pro svého úžasného, citově nedostupného manžela.
Už to zkrátka nemůžu vydržet.
Já popravdě taky ne. Život je na prd.
Jsem beznadějně nezadaná, Amerika je ve válce
a teď prší.
Jo, dnešek je vůbec nejhorší den.
Jo.
Každý den téhle války neustále doufám, že se to nějak zlepší,
že se nebe vyjasní, že nějak zahlédneme cestu k světlejší budoucnosti.
Ale nic z toho se neděje.
Naše rodina se rozpadá.
Chci se vrátit do minulosti.
Než začala válka, než všichni mí milenci zemřeli.
Ne, já bych radši do budoucnosti.
Přeskočit všechnu tuhle hrůzu, až bude po válce a všechno bude jiné.
Představ si, kdybychom mohly jen mrknout…
…a být v budoucnosti. Jen tak.
- Vidělas to? - Co to bylo?
Co se to děje?
Emily.
- Vinnie? - Jo?
- Nehýbeme se? - Myslím, že ano.
Emily?
- Co se to děje? - Já nevím.
- Vinnie! - Emily!
Kristepane!
Co to bylo?
Co se to stalo?
Ten altán se točil.
- Jo, a pak se zastavil. - A přestalo pršet.
- Vinnie? - Jo?
Nepřijde ti dům nějaký jiný?
- Poč… Emily, já se bojím. - Co bylo…
- Ten vůz nemá koně! - A ze zadku se mu kouří!
Co?
- Ježíš… - Co?
Co?
Školní ročník 1955 má nový rekord
Je rok 1955?
Jsme v budoucnosti!
NOVÉ STŘIHY ZÁSTĚR
Paní Dickinsonová?
Jak si troufáš mě rušit, Edwarde? Jsem ve své svatyni.
Našel jsem něco znepokojivého.
V Emilyině skleníku.
Měla bys to vědět.
Cože? Ve skleníku? O čem to mluvíš?
Mezi jejími květinami jí tam rostlo tohle.
Dobře. Co to je?
Tohle, paní Dickinsonová, je konopí.
Co prosím?
Cannabis sativa.
Známa též jako marihuana, hašiš, ďáblova tráva.
Módní narkotikum.
Orientálci ji smotají a kouří. Omámí vás, paní Dickinsonová.
No, jsem si jista, že o tomhle Emily nic neví.
Nejspíš ji vypěstovala jen proto, že je pěkná.
No, snad máš pravdu. Třeba to netušila.
Ale je to nebezpečné.
Může to vést k všemožným transům, snům, přeludům.
No tak…
Nevyzkoušíme ji?
Co? Myslíš?
Žijem jen jednou.
- Haló? - Je zamčeno.
- Haló? - A jsme v budoucnosti.
To je skvělý. Nádhera.
Je to náš dům. Musejí nás pustit dovnitř.
Kdo? Kdo myslíš, že uvnitř je?
Emily, právě jsme urazily sto let v čase.
Celá naše rodina je mrtvá.
No tak to budu potřebovat pár odpovědí, a to rychle.
ZÁKAZ JAKÝCHKOLI JÍZDNÍCH KOL
Dovnitř nemůžete. Je zamčeno denně kromě čtvrtka.
Proč jste oblečený jak potrhlý babky?
To bude oděv na Den hor.
Rozumím. Sranda.
- Den hor? - Ano.
Den hor na Smith College. Jednou za semestr.
Přednášky jsou zrušené a každý se může procházet venku,
vyvádět rošťárny a tak.
Nejsou ženské vysoké školy s potrhlými tradicemi báječné?
Ženské vysoké školy? Tak ženy teď můžou na vysokou?
Evidentně. Koukej, jsme v kampusu.
Ty jo! Život žen v tomhle období se zdá fakt super.
Ne. Je skličující.
Já se několikrát nervově zhroutila a pokusila zabít.
- Co jste za ročník? Já poslední. - My… My jsme rok 1862.
No tak jo, berete to vážně.
Máte korzety a to všechno.
Nechápu, jak v tom můžete dýchat.
No, ustupte, prosím. Jdu dovnitř.
Ty máš klíč?
Vím, kde ho schovávají. Chodím sem často.
Fakt? Proč?
Protože jsem básnířka.
A toto je dům velké americké básnířky Emily Dickinsonové.
Takže…
Tady žila Emily Dickinsonová?
Před spoustou let, ano.
Teď je celý zabedněný,
i když správci školy jednou za čas pořádají prohlídky.
- Na pár jsem byla. - Tys říkala, že jsi básnířka?
Ano. Snažím se být.
Ale přiznám se, že občas je můj mozek jako černá díra,
z níž krása ani pravda vyjít nemůže.
Možná kvůli tomu elektrošoku, co mi dali v blázinci.
Nebo to je mou okouzlující osobností.
Pověz. Jak se jmenuješ?
No, jsem Sylvia.
Sylvia Plath.
Velká americká básnířka.
Budoucnost nemluví
a neužívá gest,
té řeči němých, k sdělení
byť slůvka, co v ní jest.
Plukovníku?
Můžete mi věnovat pozornost, pane?
Henry. Ťuknem si.
Nečekal jsem vás. Dále.
Jen se snažím porozumět téhle mapě. V mapách jsem se nikdy moc nevyznal.
Ale povězte. Co máte na srdci?
Víte, že Konfederáti jsou na pochodu
a že zanedlouho odteď
válečná vřava dospěje přímo sem, na základnu v Beaufortu.
Ano.
Totiž jestli to chápu správně, náš nepřítel jde přímo odtud
a napadne nás…
…někde tady.
Bude to ošklivé.
Víte, Henry…
Někdy si přeju být zpátky
v pohodlné kanceláři časopisu Atlantic a radit mladým básníkům.
Psát eseje o životě ptáků mi zrovna teď přijde jako ráj.
- Válka je peklo. - V tom s vámi souhlasím, plukovníku.
Ptám se ale na to,
až dojde na boj, co chcete, aby naši muži dělali?
Driloval jste je a prověřoval,
oblékl jste je jako vojáky, ale nevyzbrojil jste je zbraněmi.
To se mají seřadit a zahynout jako pouhá potrava pro děla?
Generál Saxton mužům rozkázal posílit barikády.
Při vší úctě, plukovníku, vypadá to, že pravé barikády jsou v téhle místnosti.
Co to Lincoln schválí, dám vojákům zbraň do ruky.
Co když ten den nikdy nepřijde?
On přijde! Přijde!
Jestli na to ale půjdeme moc zhurta, můžeme ztratit základ, co už jsme získali.
Nechápete, pod jakým dohledem tu při zřizování téhle jednotky jsem.
Jak sázet rostlinu, co chce zakořenit,
ale neustále ji vytahují, aby viděli, jak roste.
Sebemenší chyba nás může vrátit o sto let.
- Neumíte si představit… - Umím, pane.
Myslím… Žiju v tom každej podělanej den.
Tak co mám podle vás dělat?
Jít proti příkazům prezidenta a rozdat zbraně?
To určitě zní jako něco, co by udělal radikální aktivista.
No tak…
Tohle udělat nemůžu.
Chápu.
Ale…
…kdyby někdo chtěl tyhle muže vyzbrojit, řekl bych mu, co může udělat.
Mohl by…
…zachytit dnešní plánovanou dodávku nových pušek na Shell Road.
Mohl by říct řidiči z továrny v Charlestonu,
že byl na můj rozkaz vyslán jako prostředník.
Tihle tovární dělníci nevědí nic o armádních pravidlech, takže mu uvěří.
Celý vagón zbraní
bude odevzdán jako nic.
Plukovníku Higginsone?
Ano.
Co provedli s mou ložnicí?
Tohle ani není moje deka.
Jdeš v tý postavě do hloubky.
Studovalas u Strasberga v New Yorku? Prý nesnáší ženy.
Tapeta je vybledlá
a ten obraz sem nejde.
- Ale stůl je na správném místě. - Ano, přímo u okna na jihozápad.
Ty jo. Tak fajn.
Sedneš si, jako by ti to tu patřilo.
Takhle komunikuju s duchem Emily.
- Divný. Dneska se mi s ní nedaří spojit. - No, jsem přímo tady, tak…
Tohle by mělo pomoct.
- Co je to? - Básně Emily Dickinsonové.
Kompletní sbírka vyšla teprve letos.
BÁSNĚ DICKINSONOVÉ
Snad jsem ti říkala, ať po mé smrti všechny spálíš.
Já věděla, že to nemyslíš vážně. Přeci se na mou sestru nezapomene.
A teď podívej, v budoucnosti jsi opravdu slavná.
Tak slavná zas ne.
Spíš taková místní legenda.
Nevýrazná, podivná básnířka, která vedla smutný, nešťastný život.
To není pravda.
Většinu lidí ve 20. století Emily Dickinsonová příliš nezajímá.
S radostí by její básně nechali ležet ladem někde na půdě.
Mě ale zajímá. Cítím se s ní spřízněná.
Ona byla morbidně deprimovaná, já taky.
- Nebyla. Nebyla… Nejsem… - Vědělas, že strávila celý život sama?
Jak jako „sama“?
Byla to panna. Zoufalá, seschlá stará panna.
Nikdy se nevdala, nikdy nenašla lásku. Sotva vycházela z pokoje.
Emily Dickinsonová akorát nosila bílou a brečela.
To není přesné. Bílou nenosí skoro nikdy.
Emily Dickinsonová není deprimovaná. Nechce umřít.
Chce žít a spojit se se světem skrze svá slova.
Namítla bych, že umřela sama ve svý ložnici.
Tak jo. Já jsem Emily Dickinsonová, tak vím, jak se Emily Dickinsonová cítí.
Tvoje zanícení pro tenhle kousek na Den hor je znepokojivé.
Odkud čerpáš ty informace?
Je to obecně známo.
Emily Dickinsonová byla originální smutná dívka.
Její život byl naprosto příšerný.
Prý měla milostný poměr s mužem, do nějž byla blázen, ale on to neopětoval.
Panebože.
- Muž? Je to pravda? - Ne.
- Nebyl to… - Ano, byl,
ale nikdo neví, kdo, a bylo to neopětované.
Takže se můžu jen domnívat, že se chtěla zabít.
Bez pochyby to zkusila.
Jako já, když jsem si pořezala nohy a vzala si matčiny prášky na spaní.
- Jejda. - Tak jo.
Nikdy jsem se nepokusila zabít. To bych nikdy neudělala.
A nemilovala jsem muže.
- Emily. Byl to George? - Ne.
- Frazar? - Ne!
Snad to nebyl… Tošiaki?
Hele, Lavinie. Nikdy v životě jsem nemilovala muže.
Víš, možná máš pravdu.
Před pár lety vyšla kniha, co vyvolala takový skandál,
že ji málem nevydali.
Protože autor té knihy tvrdí, že Emily Dickinsonová byla lesbička.
- Co? - Lesbička.
Ne, byla to Američanka.
Cože?
Mluvím tu o sexu, bejby.
Byla sapfická, homosexuální, žena, co milovala jiné ženy.
Určitě to znáte. Chodíte přeci na Smith College.
Emily, je… tohle pravda?
No…
- Proboha. Kdo? - Pardon, můžeme změnit téma?
Já… Proč probíráme její soukromý život?
Nemáme řešit její básně?
Fakt myslíš, že to jde oddělit?
A odkud myslíš, že poezie vychází,
když ne z vášně, touhy, nejhlubších pocitů?
Osobně si myslím, že Dante měl pravdu.
Abys mohla psát poezii, musíš sestoupit až do pekla.
Tak jo, máš dost silnou energii a tohle řekla Emily Dickinsonová.
„Snila jsem o tom, jaks mě sved…“
No tak bezva.
„…velebils mě poblouzněný, líbal jak smyslů zbavený.
(Snad mohla jsem si tě jen vymyslet.)
Bůh z nebes se sklání, plameny uhasínají:
Sbohem, serafíni i muži Satanovi:
Jen víčka sklopím a celý svět zmizí hned.“
Paráda. Tak my půjdeme. Snad zpět do roku 1862.
- Jo, budoucnost nebyla, co jsme čekaly. - Budoucnost?
Copak to nevíte?
Ženy žádnou budoucnost nemají.
- Vinnie? - Jo?
Jak se dostaneme domů?
Cítím se neskutečně zvláštně.
Takže to funguje.
Pravděpodobnost, že vstanu z té postele,
právě klesla z nuly na cokoli, co je hluboko pod ní.
Budou mě odsud muset vyvézt v rakvi.
- V rakvi. - Hele, dám si ještě šluka.
- Ne. Vykouřili jsme to. - Ne, ne.
- Potřebuju to. - Už není.
Mám hrozný hlad.
- Jdi něco uvařit. - Ne, jdi uvařit ty.
- Nepůjdu. - Umírám hlady.
A jsem muž.
A nevím, jak uvařit jídlo.
Tohle se mi moc nelíbí.
Co, konopí? Proč ne?
Předtím jsem byla jen smutná.
Ale teď jsem smutná, hladová, točí se mi hlava
a jsem malinko paranoidní.
Působíš takovým hrozně ponurým dojmem.
Prosím, nech mě zas o samotě.
A až půjdeš do kuchyně, spočítej lžíce. Maggie se nedá věřit.
No, myslím že si sám trošku zdřímnu.
Na zdraví.
Je to děsný, kámo.
Víš co, přece… se starám o svý dítě, chápeš?
Chci… Chci ho chovat.
Chci ho vychovávat.
Chci cítit jeho vůni.
Sotva jsem ho vůbec poznal a pak přijde tahle hovadina.
A prostě jako, cože?
- Musím odjet a umřít? Teď? - Nemusíš dělat nic, co nechceš.
Jo, ne, vlastně musím.
Říká se tomu odvod.
Je to prostě zákonný postup.
Jsem právník, tak tyhle věci znám.
Přesně tak. Jsi právník. A syn právníka.
Tak se probuď. Jsi bohatej.
Bohatý si můžou dělat, co chtěj.
To je první zákon Spojených států amerických.
Já nevím, kámo. Mý jméno je na seznamu.
Fajn. No tak zaplať někomu jinýmu, ať vystupuje tvým jménem.
Počkat. To se dá?
Vybruslit se dá z každý situace, když na to máš.
Jo, ale komu bych moh zaplatit?
Komukoli.
Tomuhle chlápkovi.
Nebo jemu.
Další rundu, chlapi?
Dvojitou.
Ten je jak divej po dýškách.
Běžně se za to platí 500 doláčů. Pro něj jak milion.
Tutově by po tom skočil.
Ne, to bych nemoh.
Jasně.
Dáme si ještě panáka a třeba změníš názor.
Aspoň přestalo pršet.
Já počasí nevnímám.
Slunce, déšť, sníh. Pro mě v tom není rozdíl.
Když děláš pošťáka, nemůžeš se nechat počasím rozhodit.
To k tý práci patří.
Hromy, vlny veder, kroupy.
Mě nezastaví.
Já svou poštu vždycky doručím.
To obdivuju.
Promiň. Nechci tě nudit.
- Cože? Ne. - Vím, že fungování pošty
každýho nezajímá tolik jako mě.
Ale ne, ne. Poštovní službu Spojených států mám moc ráda.
Jenže… To…
Víš co? Jsem trochu unavená.
To si umím představit.
Jsi na všechno úplně sama.
Není to tak zlý.
Vychovávat dítě.
Držet podnik nad vodou.
Jsi silná žena, Betty.
Ale teď je nebezpečná doba.
A i silné ženě se hodí muž, co by ji bránil.
Já se ubráním sama.
A co se týká Helen,
ještě jsem se nevzdala naděje, že se její otec vrátí.
Vrátí z Beaufortu?
- To těžko. - Odkud?
Henry je v Beaufortu v Jižní Karolíně.
- Já myslel, že to víš. - Ne.
Ne, jak dobře víš, už měsíce mi od něj nepřišel dopis.
- Tobě ano? - Ne přímo. Ale informace se šíří.
Už nějakou dobu je u dobrovolnické jednotky z Jižní Karolíny.
V rámci Experimentu Port Royal.
Představ si to.
Černoši naverbovaní do armády Unie se cvičí v boji.
Henry je teď voják?
Tak jsem to slyšel.
A jestli dovolíš můj názor,
pravděpodobnost, že se sem vrátí živý, je asi jako…
…no…
…je asi tak vysoká, jako že kilový balík přijde jen s pěticentovou známkou.
No skvělý.
Ráno jsme trčely v současnosti a teď trčíme v budoucnosti.
Jo, ale když už jsme tady…
- Musím se zeptat. - Na co?
Je pravda,
co říkala o tom, že miluješ jiné ženy?
Je to Sue.
Vždycky to byla Sue. Miluju Sue.
Nejspíš jsem to věděla.
Už je to jedno, protože jsem to zničila.
Jak jako zničila?
Já nevím.
Hele, někdy je pro mě asi snadnější být zamilovaná,
když píšu báseň, než když doopravdy, rozumíš, nepíšu.
Řeknu ti, co si myslím.
Myslím, že máš neuvěřitelné štěstí,
že můžeš trávit život s někým, koho miluješ.
Kdybych to měla já, byla bych ohromně šťastná.
A kdyby ten člověk byl živý, v současnosti,
se mnou teď a tady,
padla bych mu rovnou do náruče a nikdy ho nepustila.
Do hajzlu, Vinnie, máš pravdu.
Proč jsem vůbec chtěla do budoucnosti? V současnosti jsem měla všechno.
Měla jsem Sue.
Kristepane. My to dokázaly!
- Už nejsme v budoucnosti. - O čem to mluvíš?
Teď jsme byly v budoucnosti.
Já šla do kůlny vyprázdnit matčinu podložní mísu,
protože můj život je zlý sen,
a pak jsem přišla sem a rozbrečela se.
A pak jsi sem přišla ty a začala bulit nad Sue
a pak jsme si moc pěkně popovídaly.
Moje představivost už se mi vážně vymyká.
Přesně to jsem teď říkala, Emily.
Opravdová láska neexistuje v tvé představivosti.
Existuje přímo tady,
na tomhle naprosto příšerném místě, kterému říkáme realita.
Hele, George.
Georgi, co je?
Georgi, jsi v pořádku? Co je?
Jde o Frazara.
- Frazara Stearnse? - Ano. Frazar. On…
- Zastřelili ho. - Zastřelili?
V bitvě o New Bern v Severní Karolíně.
Frazara zabili.
Tak jsem asi nakonec budoucnost viděla.
Překlad: Jiří Sailer Báseň: Jiří Šlédr