Понякога вземам вашите писма и стихове, скъпа приятелко,
и заради тяхната необичайна мощ
ми става трудно да пиша.
Мисля си, че ако мога да ви видя, да се уверя, че сте реална,
ще се справя по-добре.
Не ми е ясно, щом животът ви минава в самота,
как тези превъзходни мисли ви спохождат.
Но самотен щеше да е всеки, щом мислите отвеждат го далеч
и пълни са с такава проницателност, каквато вашите показват.
Значи мястото сигурно е без значение.
Защо не дойдете в Бостън някой ден?
Както всички дами.
Ваш приятел завинаги, Хигинсън.
Емили.
Мама спи, Маги е в почивка,
а вкъщи няма водопровод. Затова…
Трябва да донесеш вода.
Знаеш ли какво?
Понякога си мисля, че живея в погрешен век.
Дикинсън
Бъдещето не ми проговори
Какъв прекрасен пролетен ден!
Добро утро, слънчице.
Знаеше ли, че говоря нидерландски? - Чудесен ден. Дано пощальонът да дойде.
Защо? Харесваш ли го?
Какво? Не. Чакам писмо от Хенри.
Не започвай пак. - Боя се от най-лошото.
Ако скоро не ми пише,
какво обяснение може да има, освен че е мъртъв?
Сещам се за друго обяснение. - Така ли?
Виж, не знам къде се намира Хенри,
но мъжете следват нещо друго, не компаса.
Където и да се намира, сигурно спи с някоя друга.
Дори да е така, може да пише на Хелън.
Що за човек защитаваш?
Остави и теб, и Хелън.
Трябва да излезеш на пазара отново.
Моля? - Започни отново да се виждаш с мъже.
Да се виждам с мъже в разгара на войната?
Моментът никога не е подходящ. Дори да сме във война, все пак е пролет.
Птичките пеят. Цветята разцъфват.
Пролетта е сезонът за нова любов,
а не за мъка по изчезналия бивш,
който те поставяше на второ място след вестника си.
Остави миналото зад гърба си и започни да градиш бъдещето.
Като го казваш, звучи лесно.
Как запазваш оптимизма си?
Бог ме призова да се уповавам на надеждата.
А в момента се надявам приятелката ми Бети да възвърне пословичната си жизнерадост.
Кого ще срещна във времена като днешните?
Добро утро, дами!
Него ли? - Защо не?
Не мисля. Не съм готова. - Сега е моментът.
Има ли писма за нас, Фреди?
Не, за съжаление.
Иска ми се да ти нося нещо, Бети.
Обичам красивата ти усмивка.
Денят е само за разходки.
Знам кой има нужда от това.
Най-работливата шивачка в Амхърст.
Ела с мен да разнесем пощата.
Това е работа, не среща. Заведи я на пикник.
Да, можем да отидем, ако предложението ти допада.
Аз...
Всъщност съм съгласна.
Нужен ми е чист въздух.
Но не забравяй, че след най-лошото идва нещо хубаво.
Обещавам да се уповавам на надеждата в душата си!
Сестро, аз съм на 60 години!
Емили.
Тук горе.
Сю.
Защо си там?
Чаках те.
За да поговорим.
Да, трябва.
Защо не идваш у нас?
Мислех, че ми се сърдиш.
Сърдя ти се. Затова трябваше да дойдеш.
Сю, чуй ме.
Не е честно да ми се сърдиш
само защото съм писала на другиго за творбите си.
Няма нищо общо с теб.
Има много общо с мен.
Веднъж ми каза, че пишеш само за мен.
Но сигурно моите мисли вече не са ти достатъчни.
Може би понеже имам бебе, умът ми не струва.
Откакто роди, рядко имаш време за стиховете ми.
А ти рядко имаш време за бебето ми, защото постоянно пишеш стихотворения!
Така значи.
Стиховете ми не са важни. - Важни са, разбира се. Но...
Защо тогава се засягаш, че съм потърсила някого
за мнението му? - Мъж ли е?
Непознат? Човек, който дори не те познава?
Точно така!
Той дори не ме познава.
Познава само думите ми.
Няма нужда да се притеснявам, че влага чувства.
Както когато не хареса един стих.
Може би си ми сърдита, защото не сменях пелените с теб.
Или още по-зле, ако обичаш някой стих,
това може би значи, че обичаш мен.
Обичам те, Емили. Това лошо ли е?
Не е честно да живеем така. Нещастни сме.
Всичко, което искам, е да бъда с теб,
да се сгуша до теб през нощта.
А трябва да чакам дни и седмици, без да получа нищо.
Не е нищо.
Пиша ти. Това не е ли важно?
Емили, ти си поетеса.
Работиш здраво по стиховете си.
Искаш всеки ред да е идеален.
Но аз не търся идеала.
Това, което искам, не се дава с думи.
Искам теб.
И искам ти да искаш мен.
Разбира се, че те искам.
Но не мога да живея у вас.
Остин дори не ми говори.
Добре.
А ако Остин замине на фронта? Какво тогава?
Какво искаш да кажеш? - Набират всички годни за служба мъже.
Редът му ще дойде.
Когато Остин замине, ще идваш ли у нас?
Или ще си намериш друго извинение?
Трябва да занеса водата.
Ще вали.
Целуни ме.
Не мога.
Днес не ми е до това.
Боже, Емили. Не разбираш ли, че имаме само днешния ден?
Каква агония!
Каква мъка!
Вини?
Вини? Какво става?
Само ме виж -
ден след ден слугувам на майка ми, като върша домакинската работа,
а това, което искам, за което мечтая,
е да върша домакинската работа, да слугувам
на прекрасния си, емоционално липсващ съпруг.
Боже, не издържам вече.
Честно казано, и аз. Животът е ужасен.
Останах сама, Америка е в гражданска война,
а сега и заваля.
Да, днес е най-ужасният ден.
Да.
Откакто започна войната, се надявам, че ще стане по-добре,
че небето ще се проясни,
че ще намерим пътя към по-светло бъдеще.
Но не става така.
Семейството ни се разпада.
Искам да се върна в миналото.
Преди началото на войната и преди всичките ми приятели да умрат.
Не, по-скоро бих отишла в бъдещето.
Бих прескочила този хаос, за да бъда в момента, когато войната е свършила.
Представи си да можехме да мигнем
и да се озовем в бъдещето.
Видя ли това? - Какво е?
Какво става?
Емили.
Вини? - Да?
Движим ли се? - Така мисля.
Емили?
Какво става? - Не знам.
Вини! - Емили!
О, боже!
Какво беше това?
Какво се случи?
Беседката се въртеше.
Да, а после спря.
И дъждът спря.
Вини? - Да?
Къщата не ти ли се струва различна?
Емили, страх ме е. - Какво...
Тази карета е без коне! - И от задницата й излиза пушек!
Как така?
Боже. - Какво?
Какво?
АМХЪРСТ ВИПУСК 1955 Г. ПОСТАВЯ НОВ РЕКОРД
1955 година?
Ние сме в бъдещето!
ДАМСКО СПИСАНИЕ "ГОУДИ"
НОВА МОДА ПРЕСТИЛКИ
Г-жо Дикинсън?
Как смееш да нарушаваш уединението ми, Едуард?
Намерих нещо доста тревожно.
В оранжерията на Емили.
Добре е да знаеш.
Какво? В оранжерията ли? За какво говориш?
Това растеше там, между другите й цветя.
Добре. Какво е това?
Това, г-жо Дикинсън, е канабис.
Какво каза?
Канабис сатива.
Известен още като коноп, хашиш, дяволска трева.
Модерен наркотик.
Ориенталците го свиват и пушат.
Действа опияняващо.
Сигурна съм, че Емили не знае тези неща.
Вероятно го отглежда, защото е красиво.
Сигурно си права. Може би няма представа.
Но то е опасно.
Може да причини екстаз, бълнувания и халюцинации.
Ясно.
Ще пробваме ли?
Какво? Редно ли е?
Веднъж се живее.
Ехо? - Заключено е.
Заключено е и сме в бъдещето.
Чудесно. Направо прекрасно.
Това е нашата къща. Трябва да ни пуснат.
Да ни пуснат? Кой мислиш, че е вътре?
Емили, озовахме се сто години напред в бъдещето.
Всички от семейството ни са мъртви.
Искам някои отговори, при това бързо.
ЗАБРАНЕНО ЗА ВЕЛОСИПЕДИ
Не може да влезете. Отключват само във вторник.
Защо сте облечени като луди бабички?
Сигурно това са премените ви за Деня на планината. Разбирам. Забавно.
Денят на планината? - Да.
В колежа "Смит" се празнува всеки семестър.
Отменят занятията,
оставят студентите да се мотаят,
да си правят номера.
Не са ли сладки тези тъпи обичаи на женските колежи?
Женски колежи? Значи сега жените могат да учат в колеж?
Явно. Ние сме в двора на колежа.
Изглежда в този период жените имат прекрасен живот.
Не. Депресиращ е.
Имах няколко нервни кризи и пробвах да се самоубия.
Аз съм предпоследна година. А вие? - Ние сме от 1862 г.
Ясно, вживели сте се в ролите.
Даже корсети сте сложили.
Не знам как дишате с тях.
Както и да е. Отдръпнете се. Влизам.
Имаш ли ключ?
Знам къде го крият. Често идвам тук.
Така ли? Защо?
Защото съм поетеса.
А това е домът на великата поетеса Емили Дикинсън.
Значи…
Емили Дикинсън е живяла тук?
Да, преди много време.
Сега всичко е под ключ,
макар че управата на колежа понякога организира обиколки.
Аз съм ходила на няколко. - Каза, че си поетеса?
Да. Опитвам се да стана.
Но ще призная, че понякога умът ми е като черна дупка,
от която не излизат красота или истина.
Може да е заради електрошока в психиатрията.
Или заради пленителния ми характер.
Кажи ни как се казваш.
Аз съм Силвия.
Силвия Плат.
Велика поетеса.
Бъдещето не ми проговори.
За разлика от немия,
не даде даже знак
какво ни предстои.
Полк. Хигинсън?
Ще може ли да ми отделите време?
Хенри. Удари юмрук.
Не те очаквах. Влизай.
Опитвам се да проумея тази карта.
Не ме бива с картите.
Но кажи какво те тревожи?
Знаете, че поддръжниците на Конфедерацията настъпват и не след дълго
битките ще стигнат до нашата база в Бюфърт.
Да.
Всъщност, ако правилно разчитам картата,
врагът идва оттук…
РЕКА БРОУД
…и ще влезем в битка…
ОСТРОВ ПОРТ РОЯЛ
…някъде тук.
Ще бъде страховито.
Знаеш ли, Хенри…
Понякога ми се иска да бъда отново в удобните кабинети на списанието.
Да съветвам млади поети.
Да пиша есета за живота на птиците, ми се струва райска наслада.
Войната е ад.
Съгласен съм с вас, полковник.
Но моят въпрос е
какво ще правят нашите хора, щом битката започне?
Обучихте ги, проверихте ги,
облякохте ги като войници, но не им дадохте оръжия.
Очаква се да се строят и да измрат като пушечно месо ли?
Ген. Сакстън нареди тези хора
да укрепят барикадите.
С цялото ми уважение,
имам усещането, че истинските барикади са в тази стая.
Щом Линкълн разреши, войниците ще получат оръжие.
А ако това никога не стане?
Ще стане! Наистина!
Но ако прибързаме,
може да загубим всичко, постигнато досега.
Нямаш представа колко зорко ме следят,
докато подготвям този полк.
Като растение, тръгнало да пуска корени,
което все изскубваш, за да провериш как расте.
И най-малката грешка може да ни върне сто години назад.
Не можеш да си представиш... - Мога, сър.
Преживявам го ден след ден.
Какво очакваш да направя?
Да ги въоръжа въпреки заповедта на президента?
Това би направил един радикален активист.
Не мога.
Разбирам.
Но…
Ако някой иска да въоръжи хората, бих му казал как може да стане.
Този човек може…
да пресрещне по пътя доставчика на нови пушки, очаквани днес.
Може да каже на кочияша от фабриката в Чарлстън,
че съм го изпратил като посредник.
Работниците във фабриките не са наясно с правилата ни,
затова ще повярват.
Цяла кола с оръжия
ще бъде предадена без проблем.
БЮФЪРТ
Полк. Хигинсън?
Да.
Какво са направили със стаята ми?
Това не е моята кувертюра.
Превъплъщението ви е пълно.
Да не се обучавате при Страсбърг?
Чувам, че мрази жените.
Тапетите са избледнели.
Тази картина не стои там.
Но бюрото е на място.
Да, точно до прозореца, гледащ на югозапад.
Не може така.
Настаняваш се, сякаш си у дома.
Така общувам с духа на Емили.
Странно. Трудно ми е да се свържа с нея.
Аз съм тук, така че…
Ето какво ще помогне.
Какво е това? - Поезията на Емили Дикинсън.
Събраните й стихове излязоха тази година.
ЕМИЛИ ДИКИНСЪН ПОЕЗИЯ
Казах ти да изгориш всичките ми стихове, щом умра.
Знаех, че не го мислиш.
Не исках сестра ми да бъде забравена.
И ето виж, в бъдещето ти си известна.
Не чак толкова.
По-скоро местна легенда.
Малко известна, странна поетеса, водила тъжен и злочест живот.
Не е вярно.
В 20. век малко хора се интересуват от Емили Дикинсън.
С радост биха оставили стиховете й да събират прах на тавана.
Но мен ме е грижа. Усещам родство с нея.
Тя е била ужасно депресирана, точно като мен.
Не е била… Аз не съм…
Знаете ли, че цял живот е била сама?
Как така "сама"?
Останала девица. Нещастна, съсухрена стара мома.
Не се е женила, не е открила любовта. Рядко е напускала стаята си.
Емили Дикинсън постоянно е плакала, облечена цялата в бяло.
Не е точно така. Почти никога не носи бяло.
Емили Дикинсън не е депресирана. Тя не иска да умре.
Иска да живее и да докосне света с думите си.
Бих казала, че е умряла сама в стаята си.
Добре. Аз съм Емили Дикинсън, значи знам какво чувства Емили Дикинсън.
Вживяването в ролите ви за празника е леко плашещо.
Откъде черпите информация?
Всички знаят.
Емили Дикинсън е била тъжно момиче.
Животът й е бил ужасен.
Казват, че е имала връзка с мъж,
била е луда по него, но той не й отвърнал.
Боже.
Мъж. Вярно ли е? - Не.
Не. - Да, имало е мъж,
но никой не знае кой и е било несподелено.
Затова предполагам, че е искала да се самоубие.
Безспорно се е опитала.
Точно както аз си нарязах краката и изпих приспивателните на майка ми.
Добре.
Не съм опитвала да се самоубия. Никога не бих се опитала.
И не съм се влюбвала в мъж.
Емили. Джордж ли е? - Не.
Фрейзар? - Не!
Не може да е… Тошиаки?
Лавиния, никога не съм се влюбвала в мъж.
Може би имаш право.
Преди няколко години публикуваха книга, толкова скандална,
че за малко да не излезе.
Защото авторът твърди, че Емили Дикинсън е била лесбийка.
Каква? - Лесбийка.
Не, била е американка.
Какво?
Говоря за секс, скъпа.
Била е лесбийка, хомосексуална, жена, която обича жени.
Няма как да не ви е ясно. Учите в колежа "Смит".
Емили, вярно ли е?
Аз…
Боже. Коя е?
Може ли да сменим темата?
Защо обсъждаме личния й живот?
Да говорим за стиховете й.
Мислиш ли, че са отделни неща?
Откъде другаде да идва поезията,
ако не от страстта, желанието, най-дълбоко скритите чувства?
Мисля, че Данте го е схванал правилно.
За да пишеш поезия, трябва да си готов да стигнеш чак до ада.
Енергията ти е огромна, а това го казва Емили Дикинсън.
"Сънувах, че ти примами ме в леглото."
Стига.
"Останах поразена от целувката ти луда.
(Мисля, че в ума си те изваях.)
Бог падна от небесата, пламъците в ада залиняха:
изпълзяха серафими и свитата на сатаната:
очи затворих, а светът пропадна покрай мен."
Чудесно. Ще тръгваме. Дано да стигнем до 1862 г.
Да, не очаквахме бъдещето да е такова. - Бъдещето ли?
Не знаете ли?
Бъдещето никога не идва за жените.
Вини? - Да?
Как ще се приберем?
Чувствам се изключително странно.
Значи действа.
Вероятността някога да стана от леглото,
току-що стана много по-малка от никаква.
Ще трябва да ме изкарат оттук в ковчег.
В ковчег. - Дай да си дръпна пак.
Не. Свърши. Изпушихме го. - Не.
Трябва ми още. - Изпушихме го.
Гладен съм.
Направи нещо за ядене. - Не, ти направи.
Няма. - Умирам от глад.
И съм мъж.
Не мога да готвя.
Това нещо не ми харесва.
Кое, канабисът ли? Защо?
Защото преди се чувствах тъжна.
А сега се чувствам тъжна, гладна, замаяна
и малко параноична.
От теб струи някаква ужасяваща тъга.
Моля те, остави ме сама.
И като слезеш в кухнята, преброй лъжиците.
Нямам доверие на Маги.
Мисля и аз да подремна.
Наздраве.
Всичко е толкова объркано.
Наистина ме е грижа за детето, разбираш ли?
Искам да го подържа.
Искам да го вдигна.
Да го помириша.
Не съм успял да го опозная,
а ето какво ме сполетя.
И какво излиза?
Трябва да замина и да умра?
Не го прави, щом не искаш.
Не, налага се.
Нарича се "набор".
Така е по закон.
Адвокат съм и разбирам от тези неща.
Точно така. Ти си адвокат и син на адвокат.
Очевидно е. Ти си богат.
Богатите правят каквото искат.
Това е първият закон на Съединените щати.
Не знам. Името ми е в списъка.
Затова ще платиш на някого да се представи за теб.
Може ли така?
Има изход от всяка ситуация, ако можеш да си го позволиш.
Да, но на кого да платя?
На когото и да е.
На онзи.
Или на този.
Или на него.
Още по едно, момчета?
Нека да е двойно.
Умира си за бакшиши.
Ще му броиш 500 долара. За него са много пари.
Веднага ще приеме.
Не бих могъл.
Добре.
Да пийнем още по едно и може да размислиш.
Поне дъждът спря.
За мен е без значение.
Слънце, дъжд, сняг. За мен нищо не се променя.
Ако си пощальон, не оставяш времето да ти влияе.
То е част от работата.
Гръмотевици, горещини, градушка.
Не могат да ме спрат.
Аз винаги разнасям пощата.
Възхищавам ти се.
Извинявай. Отегчавам те.
Какво? Не. - Знам, че не всеки се интересува
как работи пощенската система.
Не. Обичам американската пощенска служба.
Аз просто...
Знаеш ли? Малко съм уморена.
Мога да си представя.
Справяш се съвсем сама.
Не е толкова зле.
Отглеждаш дете.
Поддържаш бизнеса си.
Ти си силна жена, Бети.
Но времената са опасни.
И една силна жена има нужда от мъжка закрила.
Мога да се закрилям и сама.
А що се отнася до Хелън,
не съм загубила надежда, че баща й може да се върне.
Да се върне от Бюфърт?
Едва ли. - Откъде?
Хенри е в Бюфърт, в Южна Каролина.
Мислех, че знаеш. - Не.
Знаеш, че не съм получавала писмо от него от месеци.
А ти? - Не лично. Но се носят слухове.
Там е от известно време, при доброволческия полк на Южна Каролина.
Част от програмата за Порт Роял.
Представи си.
Чернокожи мъже в армията на Съюза, обучавани да се бият.
Войник ли е Хенри?
Така чух.
И ще си позволя да ти кажа,
че шансът му да се завърне жив е колкото…
как да кажа…
колкото да се достави колет от един килограм
с марка едва за пет цента.
Хубава работа.
Сутринта бяхме оковани в настоящето, а сега - в бъдещето.
Но докато сме тук…
Трябва да те попитам. - Какво?
Вярно ли е това,
което каза тя - че обичаш жени?
Само Сю.
Винаги е била Сю. Обичам Сю.
Мисля, че го знаех.
Вече няма значение, съсипах всичко.
Как така си го съсипала?
Не знам.
Сигурно ми е по-лесно да бъда влюбена,
когато пиша стихове, отколкото, когато не пиша.
Ще ти кажа какво мисля.
Мисля, че имаш невероятен късмет
да прекараш живота си с човек, когото обичаш.
Ако имах това, щях да съм щастлива.
А ако този човек беше жив, в настоящето,
с мен, тук и сега,
щях да се втурна към него и да не го пусна да си замине.
По дяволите, Вини, права си.
Защо поисках да отида в бъдещето?
Имах всичко в настоящето.
Имах Сю.
О, боже. Успяхме!
Вече не сме в бъдещето. - За какво говориш?
Току-що бяхме в бъдещето.
Аз току-що ходих до клозета да изхвърля гърнето на мама,
защото животът ми е кошмар,
а после дойдох в беседката да поплача.
После ти дойде и започна да плачеш за Сю,
а накрая си поговорихме хубаво.
Въображението ми излиза от контрол.
И аз това казвах, Емили.
Истинската любов не съществува във въображението ти.
Тя е точно тук,
на това ужасно място, което наричаме реалност.
Ето го Джордж.
Какво става?
Добре ли си? Какво е станало?
Фрейзар.
Фрейзар Стърнс? - Да, Фрейзар. Той...
Застреляли са го. - Застрелян?
В битката при Ню Бърн, Северна Каролина. Фрейзар е мъртъв.
Значи все пак съм видяла бъдещето.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева