Tényleg csodás dolog, hogy a katonáknak
varrókészletet rakunk össze.
Megkapják tőlünk az eszközt ahhoz,
hogy összevarrják tépett egyenruhájukat.
Igen.
Habár, természetesen, bizonyos dolgokat már nem lehet megjavítani.
Néha egy lábat simán le kell vágni.
Így lehet megmenteni a test többi részét.
Aztán továbblépünk. Mármint egy lábon.
És úgy teszünk, mintha soha nem lett volna több.
Ezeket háziasszonycsomagnak hívjuk.
Bárcsak lenne férjem, akiről gondoskodhatnék!
Sokkal hitelesebbek lennének ezek az izék,
ha valóban férjnél lennék.
Hát, én személy szerint örülök,
hogy egyik lányom sem repült ki a fészekből,
különösen azóta, hogy elhagytam egyetlen fiamat,
és a büdös életben nem látom viszont az unokámat.
Nahát, ez az Austin! Nem hittem volna, hogy ily kegyetlen tud lenni.
És őszintén szólva, Sue-ra sem számíthatunk.
Hát nem. Vagy neked mondott valamit, Emily?
Nem vagyunk beszélő viszonyban.
Furcsán telnek a napok nélkülük.
Tudom, hogy itt laknak a szomszédban, de sokkal távolibbnak érzem őket.
Igen, felettébb rémes.
De el kell fogadnunk, anyám, hogy mostantól ez a családunk.
Olyanok vagyunk, mint egy végtagját vesztett katona.
Erőre kapunk minden nehézség ellenére.
Remélem.
De nem hiszem.
Én meg tudom.
Nem adhatjuk fel a reményt! Másunk sincs!
Még vaksötétben sem őrültség reménykedni, hogy hamarosan fény gyúl.
Hölgyeim, szálljunk be a hintóba! Megyünk a bolondokházába!
Némi őrültség tavasszal
Jól értettem?
Jól. Dickinsonék ma családi kirándulásra mennek
egy csodás új intézménybe,
melynél a nagy presztízzsel járó kurátori pozíciót ajánlották fel nekem.
Ez pedig a Northamptoni Női Elmegyógyintézet.
De hát ezek borzasztó helyek!
Ha így végre kimozdulunk innen, benne vagyok.
Látja?
Apám, maga lesz a kurátor? Ez nagyon menő.
Igen. Örülök, hogy te meglátod a lehetőséget ebben.
Biztos vagyok, hogy hallottad már tőlem,
mennyire a szívemen viselem a nők mentálhigiénéjét.
Sose mondott ilyet.
Tökéletes lehetőség arra, hogy örökségemet megszilárdítsam.
Amint az enyém a pozíció,
a város örökké emlékezni fog,
hogy a Dickinson nevet csak tiszteletteljesen emlegessék.
Nekem jól hangzik, apám!
Remek is.
Amennyiben jó benyomást keltünk, a kurátori pozíció az enyém is.
Az intézetnek fontos, hogy a vezetőség erkölcsileg feddhetetlen háttérrel bírjon.
A főorvos személyesen ragaszkodott ahhoz,
hogy önök, hölgyeim, is eljöjjenek.
Nos, irány a hintó!
Igen! Egynapos kirándulás!
Hozom a főkötőket!
Köszönöm!
Apám, maga lesz a kurátor. Erről mi gondoskodunk.
Bármire van szüksége, rám számíthat.
Hozom a lovakat. Tíz perc múlva legyetek menetkészek!
Emily! Itt valami bűzlik.
Hogy érti, anyám?
Hát nem egyértelmű?
Apád el akar zárni az intézetbe.
Micsoda beszéd ez, anyám?
Ennél ócskább trükköt nem is ismer a 19. század.
Megunta a feleségét? Kihűlt a hitvesi ágy?
Annyit ivott a születésnapján,
hogy az esküvői ruhájában bucskázott le az emeletről?
Szóljon, ha a neje megőrült, mi bezárjuk!
Ugyan már! Apám soha nem tenne ilyesmit.
Emily, apád meglehetősen földhözragadt.
És a születésnapján nem igazán hoztam a formám.
Anyám, el kell jönnie!
Apám soha nem ismerné el, de nagyobb szüksége van ránk, mint valaha.
Hallgasson ide!
Megígérem, hogy maga nélkül nem jövünk el a bolondokházából!
- Eskü? - Aha.
Üljünk be a hintóba!
Gyerünk! Csodás tavaszi nap ez!
Maradj mellettem, Emily! Szorosan!
Tessék, tessék!
Húzzák ki magukat, maga a főorvos vár minket!
- Mindenki mosolyog! - Igenis.
Edward Dickinson. Micsoda megtiszteltetés!
Jó napot, doktor úr! Ugyan, ön tisztel meg engem.
Ó, nem, nem, nem! Nagy rajongója vagyok.
„Az Nőknek megfelelő helyéről” című írása az éjjeliszekrényem állandó darabja.
Ó, ez igazán kedves.
Látom, elhozta magával a család nőtagjait is.
Igen. Ő a nejem, Emily.
- Ő a lányom, dettó Emily. - Üdv.
Ő meg…
- a másik lányom. - Lavinia!
Alig várják már az idegenvezetést. Ugye?
Teljesen kiegyensúlyozottan, normálisan várom.
Nagyon tetszenek a virágágyások, doktor úr!
Csodálatos a tavasz, nem gondolja?
A virágok rég nem látott jó barátként kerülnek elő, akiknek hiánya fel sem tűnt.
Ezzel van gondja, ugye?
Ó, dehogyis! A mi kis Emilynk különleges.
Azt látom.
Csak szeretem a virágokat.
Én teljesen normális mértékig szeretem a virágokat!
Hogyne. Nos, kezdhetjük?
Igen. Szórakoztató lesz, ugye?
Menjünk!
kedves Barátom…
a háború számomra homályba burkolózik.
„Homály.”
A tökéletes szó rá.
Hívatott, Ezredes úr?
Igen, hogyne! Testvérem! Bújjon be!
Hogy van ma reggel, testvérem?
Jól. Épp kezdtem volna az embereim oktatását,
de ide kéretett.
Használhatnánk inkább a „hívott” szót a „kéretett” helyett?
Szeretem meghagyni a választás lehetőségét.
- Csak lazán, érti. - Oké.
Mizu?
A segítségét kérném ma.
Nem teljesen vág bele az oktatásba.
Beférne? Vagy már agyonterheltem?
Gondolom, attól függ, mi a kérés.
Jogos.
Oké, mondom.
A katonák egyenruháját hamarosan megvizsgálják.
Az egyenruhájukat? Nincs is olyanjuk, rongyokban járnak.
Tudom. Őszintén szólva, szemétség.
Tyúklépésben, de haladunk.
Tyúklépésben?
Afelé, hogy az embereit az Unió teljes jogú katonáinak fogadják el.
Minél többször látja Saxton tábornok
rendes ezrednek az 1. dél-karolinai önkénteseket,
annál nagyobb nyomás alatt lesz, hogy tegye hivatalossá.
Maga Lincoln is meghallja.
Egy ellenőrzés nagyon sokat segíthet.
Komolyan kell venniük, érti?
Tisztának, rendezettnek, tettre késznek kell tűnniük.
Ma délután vezénylem le az inspekciót.
Oké.
Vettem az üzenetet.
Meglátom, mit segíthetek.
Ez a beszéd!
Működik az elv.
Érzem.
Ez a nagy csarnok.
Mint látják, a hölgyeket az orvoslás legújabb vívmányaival kezeljük.
Nagyon haladó felfogásban közelítjük meg az elme betegségeit,
ezeken belül a modern női nyavalyákat, melyek a kimerültségtől
a túlképzésen és a menstruáción át a lustaságig, a férjezetlenségig…
A férjezetlenség elmebaj lenne?
Hát, ja, van benne valami.
Vannak akut és krónikus mániák, nimfománia és melankólia.
Közismertebb nevén a gyász.
Most, hogy mondja, Mrs. Dickinson a közelmúltban gyászolta
hirtelen elhunyt nővérét.
Ó, Edward! Én ugyan nem! Maga kis hazug!
Hogy én? Gyászoltam volna egyetlen nővérem? Ugyan!
Túl vagyok rajta. Kijárt már neki.
Erre parancsoljanak!
Ezt más is hallotta?
Mit, kedvesem?
Lehet, csak a fejemben volt.
Gyakran előfordul, hogy hangokat hall a fejében?
Igen. Emily képzelőereje határtalan. Rendkívül tehetséges.
Érdekfeszítő.
Jöjjenek csak!
Valami nagyon nem stimmel itt.
Emily, könyörgöm, lazulj már el! Családi programon vagy!
Azt hittem, segíteni akarsz apánknak, hogy jó benyomást keltsen.
Úgy van. De apánknak joga van tudni,
ha valami gyanús történik a falakon belül.
BELÉPNI TILOS
- Doktor úr, mi van az ajtó mögött? - Hogy?
Ó, nos, hát, egy újabb helyiség.
Értem. Miféle?
A fokozott magányt és elszigeteltséget igénylő páciensek szobája.
Ezt te aztán igazán megértheted, ugye?
Mindig is kifejezetten magának való volt.
Nem mondja!
Edward, volna egy-két dolog, amit négyszemközt vitatnék meg magával.
Ó, hogyne, persze.
És a hölgyek?
Miattuk kár aggódni. Szemmel tartjuk őket.
Bárhová is mennek.
Mondja, mi az álláspontjuk az épületbe vésett neveket illetően?
Várj csak! Anya hová tűnt?
A mindenit, de szép szoba!
Mit parancsol?
Ó, elnézését kérem!
- Nem akartam zavarni… - Viccel?
Itt semmi sem zavar. Ennél nyugodtabb soha nem voltam.
Valóban?
A világon sehol nem bánnak olyan jól egy nővel,
mint egy bolondokházában.
A személyzet főz, mos, takarít, ágyaz.
Mennyország.
A tapéta! Valaki van a tapétában, doktor úr!
Remekül ért a betegekhez.
Na, ne!
Maga nem…
Őrült?
Dehogyis! Pont annyira, mint maga.
Csak bevonultam egy kis jól megérdemelt pihenőre.
Egész nap pihen, és semmit nem várnak el magától?
Szarva közt a tőgyét.
Doktor úr! Doktor úr!
Valami nem stimmel a tapétával!
Hé! Ez az én dumám! Találjon ki egyet magának!
Eredj, keresd meg anyát! Én megnézem, mi van idebent.
De menő!
Mármint, ha nem hozná rám a frászt.
Anya, ha nem vagy itt kint,
eskü, bejelentelek eltűnt személyként a portásnál.
Hali! Nem láttál egy nőt, kábé ilyen…
Bocsáss meg! Magadra is hagylak az érzéseiddel.
Semmi gond! Örülnék a társaságnak.
Florence vagyok.
Biztos? Világért sem zavarkodnék.
Én állandóan bőgök. Állandóbánat-szindróma.
Képtelen vagyok abbahagyni.
Elég katartikus lehet.
Két hónapja veszett oda a kedvesem a háborúban,
és azóta ez van.
Tudom, nem ismersz, de nekem elhiheted,
pontosan tudom, min mész keresztül. Full átérzem.
Látom magam előtt a testét, ahogy ott hever a csatamezőn.
A karjait, amikkel ölelt.
- Az ajkait, amikkel csókolt. - Igen.
És a haját! Istenem, micsoda dús hajkorona volt az!
Hogy is hívták?
A legédesebb név szerte a világon.
Joseph Lyman.
Joseph volt a kedvesed?
Hozzá kellett volna mennem, míg volt rá lehetőségem.
Megkérte a kezed?
Fogjuk rá!
Mi az?
Habár szívemből szerettem Josephet…
Igen?
…a szíve mindig is másé volt.
Kié? A gazember! Abigailé? Virginiáé?
Nem. Valami lüke libáé Amherstből.
Vinnie-nek hívta.
Ez komoly?
Iszonyú rémes!
Ugye?
Mindegy már, úgyis halott.
Jézusom!
Igaz, halott.
mit művelsz?
Átrendezem az irodámat.
Mint tudod, saját céget alapítok.
Én… nem hittem, hogy komolyan gondolod.
Már a cégnév is megvan, meg minden.
„Spiritusz.”
Semmi „és társa” vagy „és fiai.”
Csak „Spiritusz.”
Szóval, meglehetősen komolyan gondolom.
Feltételezem, a válás és a gyermekünk feletti gyámság kapcsán is
ez az álláspontod.
Aha.
Csak a papírmunkát kell összerakni.
Jobb szeretném, ha nem tennéd.
Nem akarom, hogy elhagyj, Austin.
Minek maradnék?
Gondolkodtam. A házasságunk nem nevezhető hagyományosnak.
Enyhén szólva se.
Lehetnénk nem hagyományos szülők is.
Hogy érted?
Nagyon szeretném közösen felnevelni ezt a gyereket.
Nem akarom, hogy olyan rideg apja legyen neki is, mint nekem volt.
Sajnálom, hogy erre csak ilyen lassan döbbentem rá,
de remélem, hogy hiszel nekem, és adsz még egy esélyt a dolognak.
Köszönöm!
Én is ezt szeretném.
Nos, egy egyelőre névtelen kisfiú pelenkacserét követel.
Kezdheted is.
Dickinson.
Mivel szeretne kurátor lenni,
elfogadja a véleményemet, amit orvosként fogalmazok meg, ugye?
Természetesen.
Akkor bízik a diagnózisomban,
miszerint lánya, Emily…
egy futóbolond.
Ó, dehogyis az!
Csak költő.
Istenem, jóember, hát nem látja, mi történik itt?
Amikor a család egyik tagja elmebajos,
az az egész családra kihat.
Hadd töltsön el itt egy kis időt!
Alávetjük pár… nagyon modern eljárásnak.
Hiszen,
ez a legjobb női elmegyógyintézet a keleti parton.
Csak bízza ránk a lányát!
Még egy lépés, és ezt belevágom az ütőerembe!
Az a mellkasodban van.
Jó tudni.
Abby, te vagy az?
Már mondtam, nem rejtettem pirulát a nyelvem alá!
Abby!
Hoppá, Emily Dickinson?
A legjobb barátom meglátogat? Megható!
Abby, mit keresel te itt? Jól vagy?
Ó, remekül! Azon kívül, hogy semmit nem látok.
A nővér elvette a szemüvegemet, mert önveszélyes vagyok.
Hát te? Hogy vagy?
Hogy kerültél te ide?
Hogy került ide bárki is?
Elmentem a háborúba, itt kötöttem ki.
Nem tudtak mit kezdeni a genderemmel.
Engem a férjem, Daniel Bliss lelkész dugott ide.
De nem gáz, mert ő az új pasim.
Miért tette ezt a férjed?
Említett valami
zászlóégetést egy szüfrazsett-tüntetésen.
A döntéseimtől „nem volt boldog,” és „általában véve idegesítőnek” talált.
Közben kiteszem én az idézőjeleket, csak nem látszik.
Mióta vagy itt?
Hú, jó kérdés.
Nem látunk naptárt,
nem olvashatunk, nem írhatunk,
és enni sem kapunk, csak ezeket a pirulákat.
Mondjuk, a bogyók állati jók! Már csak ezért is megéri.
Kijuttatlak innen! Ez rettenetes!
Nem beszélve…
erről a bűzről.
Nem vészes ez. Sok barátom van itt!
Hé! Babás lány!
Imádom ezt a ribancot!
Kiszabadítalak.
Mindannyiótokat.
Elmondom apámnak,
mi történik az intézet pincéjében.
A nők jogainak sárba tiprása!
Na, ez a beszéd, anyukám!
Hölgyeim, egy kis figyelmet! Mondom a tervet!
Mindenkinek kész a házi feladata?
Nem kamuzom, nekem meggyűlt vele a bajom.
Igen, én írtam egy mondatot.
„Ez az én csodás mondatom.”
Menj má’…
- Baszki, Everett, ez üt! - Ugye?
- Remek. - Kiváló!
- Diákok! - Gratulálok!
A mai óra elmarad.
Helyette egyenruha-inspekcióra kerítünk sort.
Azta, Higginsonnak van bőr a képén, mi?
Hagyjon ki ebből a baromságból!
Indokolatlan egy újabb inspekció.
Nem, nem. Higginson megnyugtatott,
hogy ha átmennek rajta, végre megkaphatják a fegyvereiket.
De nem megyünk át rajta. Ahogy eddig sem.
Ezzel a hozzáállással nehéz is.
Nem a hozzáállással van baj, hanem ezekkel a rongyokkal.
Amiket javarészt holtakról rángattunk le.
Vagy az ültetvényes házból loptuk.
Ez például mitől uniformis? Szó szerint egy kardigánban vagyok!
Bukásra kondicionálnak minket.
Ja! És utána ez lesz a kifogás, hogy ne kelljen fegyvert adni a kezünkbe.
Hagyjuk, tesó!
Ide hallgassanak!
Nem lehet ellógni az inspekciót.
Az lenne a végső indok, hogy ne kapjanak fegyvert.
És ki tudja?
Ha átmennek, hamarosan a kezükben lehet a puska.
„Hamarosan.” Unalmas már. Nekem most kell a fegyver. A jövőt akarom.
Számodra, Michael Jordan,
a jövő cipészei külön cipőket varrnak majd.
Baszki, az menő lesz. Már ha ennél a szarnál jobb.
Ennél minden jobb.
- Aztakurva! - Baszki!
Figyeljenek rám!
Átmennek az inspekción, oké?
Mert segítek magukon.
Valóban? És mégis hogy?
Nézze ezt a kabátot! Egy kurva ujja sincs!
Szerencsétekre van nálam valami.
Az meg mi a tököm?
A háziasszonycsomagom.
És ezt így hogy?
Tű, gyűszű, mindenféle színű cérna.
Csak nem gondolják, hogy ez az ízléses öltöny
magától marad egyben, ugye?
Minden este javítok rajta.
Így lesz friss a külsőm.
Pofám leszakad. Tökös egy varrónőt kaptunk.
- Ja. - Pár trükköt is ismerek.
Betty, a feleségem, a legjobb varrónő New Englandben.
Rám is ragadt valamennyi a tehetségéből.
Maga házas?
Hát, a háború előtt az voltam.
Most már nem tudom.
Neki ír minden éjjel?
Aha.
A feleségemnek és Heléna lányomnak.
Írok, de nem küldöm el a leveleket.
Ja, észrevettem. De miért?
Úgy vélem, lehet, az lesz a legjobb, ha elfelejtenek.
Mert jó eséllyel soha nem látom őket többé.
Minek piszkálni a sebet, ami soha nem gyógyul be?
Jobb nekik, ha továbblépnek,
én pedig megőrzöm az emléküket…
magamnak.
A francba! Ez tragikus.
A világ kettészakította a családomat.
Ahogy oly sokunk családját is.
Hiába varrok jól, egy megtört szívet vagy közösséget nem tudok megjavítani.
Amit viszont igen…
az az egyenruha.
Ezt kapd ki!
Oké!
- Yo. - Hahó!
Yo, ez az öltés nagyon ott van!
Csak lesz esélyünk az inspekción.
Én hiszek benne.
Yo, Erasmus, mit mond a látomásod?
„Csak csináld!”
Oké, benne vagyok.
- Átalakítás! - Ez az!
ELLÁTMÁNY
Nos…
Meg kell mondjam, hogy így néz ki egy igazi ezred.
Nem egy önkéntes sereg.
Hadd kérdezzek valamit!
Éhesek?
Mindig. Miért?
Mert ezt bekajáltátok.
Kész? Normális viselkedés, oké?
Ami egyeseknek a full kattantságot jelenti.
Amikor a nővér bejön a pirulákkal, spuri!
Szétszóródni!
Itt a gyógyszer! Szépen sorba állunk!
Mondom, sorba állunk!
És…
futás!
Némi őrültség tavasszal
A király is tapasztalja
Isten irgalmazzon neked, bohóc
Ki hatalmas színt lesel
És erről a zöld kísérletről
Sajátodként vélekedsz!
Muszáj mennünk? Olyan jól elvagyok!
Igen, talán maradhatnánk.
Szeretném jobban megismerni a tapétában lakókat!
Egy teát is megihatnánk.
Köszönjük a túrát, doktor úr.
Remélem, hogy a poszt kérdése eldőlt.
Ne haragudjon, de nem hiszem, hogy önnek kellene felajánlanom,
hiszen megtagadja tőlem, hogy megvizsgálhassam a lányát.
Miről van szó?
A doktor úr szerint Emilynek itt a helye.
Mi? Nem Emily a kattant a családban, hanem én!
Zárjon be! Évtizedekre akár!
A kék szoba pont jó lesz, ha épp üres.
Ó, hányszor láttam már ilyet! Az anya a lánya helyére pályázik.
Nemes áldozat lenne, de nem engedhetem.
Emily az, akit bolondokházába kellene zárni.
Egy pillanat! Róla beszélünk, de itt sincs?
Hol van?
Ez egy tiltakozó megmozdulás!
Szégyellje magát!
Elrabolta a lányok életét, ők meg elvesztették az eszüket.
Én is kattant vagyok! Segítség! Egy kerekem sincs ki, nemhogy négy!
Anyám, épp egy tüntetést vezetnék.
Látja ezt? Tüntetés?
Jogokat követelnek a nőknek? Polgári engedetlenség?
A súlyos elmebajt Emily képével illusztrálják a lexikonban.
Egy őrült világban kifogásolja ép elmémet?
Gőzöm sincs, mi ütött belé.
Apám, tudnia kell az igazat erről a helyről.
Ezeket a nőket akaratuk ellenére tartják itt.
Félrediagnosztizált, bántalmazott, manipulált, leszedált…
Imádom a gyógyszereket!
- Oké, Abby, innentől csak én. - Oké.
Apám, ez nem haladó szellemű intézmény.
Kétlem, hogy a jövőben ilyenek egyáltalán létezhetnek.
Emberiesség elleni bűncselekmény.
A múlt csökevényének tartják majd őket.
Edward, ugye segíteni akar a lányán?
Hát hogyne akarnék!
Akkor hagyja itt Emilyt velem!
Valószínűleg élete végéig.
Egy szavába kerül, és megszervezem.
- Nem, én nem… - Hé, hó, mi van?
Apám, miről beszél ez az ember?
- Em! - Nem hagyhat itt!
Nem, apám, maga nem… Ugye nem tenne ilyet?
Ha nemet mond, nem lehet kurátor sem.
Nem, nem is leszek.
Doktor úr, a lányom helye otthon, mellettem van.
És ha emiatt nem lehetek kurátor itt, hát akkor nem leszek.
Most akkor engem is hazavisztek, vagy…
Ó! Jó napot, Freddie!
Gyönyörű esténk van, nemde? Jött valami?
Parancsoljon, Mr. Dickinson!
Sajnálom!
Sajnálja? Mit?
HELYŐRSÉGPARANCSNOK HIVATALA
…JOGSZERŰEN BESOROZÁSRA KERÜLT AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK SZOLGÁLATÁRA…
Inspekció! Vigyázz!
A gallér!
Henry, a hatása tagadhatatlan. Ezek itt valódi katonák.
Uraim, átmentek az első ellenőrzésen.
Nagyon büszke vagyok magukra.
Tudtam, hogy képesek rá.
Épp időben.
Uram?
Egy konföderációs zászlóalj tart errefelé.
A háború Beaufortba jön, barátaim.
Erőszakos lesz, természetesen.
De ha nyitottak vagyunk rá,
talán valami produktív is kisülhet belőle.
Engedélyt kérek az őszinte beszédre, uram!
Csak tessék!
- Azt mondta, erre tart a háború? - Igen.
Azaz megkapjuk a fegyvereinket, uram?
Nagyon remélem, hogy ezt elősegíthetem.
„Elősegítheti”? Az mit jelent?
Mikor kapunk fegyvert, uram?
Nem tudom pontosan megmondani.
De…
Most küldetek Saxton tábornoknak egy nagyon határozott hangú levelet,
aztán pedig… meglátjuk.
Még egyszer: rém büszke vagyok magukra. Nagyon keményen megdolgoztak ezért.
Látom magukat, és elismerem magukat.
Köszönöm.
Leléphetnek!
Látja? Mindig ez van.
Azt mondja, segít, de nem.
Majd nézünk, mint Bálám szamara, amikor ránk támadnak.
Mégis, mit vár tőlünk? Álljunk sorba, és haljunk meg?
Halló!
Egy rakás megélhetése miatt aggódó, rasszista gyökérrel állunk háborúban!
Szükségem van egy puskára!
Bumm! Bumm! Bumm! Tölt!
Én félek.
Csoportos ölelés belefér?
- Hogyne! - Itt vagyunk veled, haver.
Ne már, haver, itt vagyunk!
Együtt vagyunk ebben.
Sajnálom, hogy hittem neki.
Reménytelen, haver. Soha nem lesz belőlünk igazi katona.
Kell lennie megoldásnak.
Igazuk van. Nem várhatunk.
Mit fog tenni?
Rápirítok a mellébeszélés miatt.
Köszönöm!
Örülök, hogy hazahoztuk Abbyt a bolondokházából.
Ja, a férjéhez, aki eleve bezáratta.
Nagyon sajnálom, apám.
Azt akartam, hogy minden jól menjen. Hogy megkaphassa a pozíciót.
Semmi baj. Nem tűnt megfelelőnek.
Köszönöm, hogy nem hagyott ott.
Ó, kislányom, nincs mit megköszönnöd.
Tartoztam ennyivel.
Miért is?
Mert kiálltál mellettem, amikor mások nem.
Nehogy azt hidd, hogy nem vettem észre, mennyire támogatsz!
Farkaséhes vagyok. Te nem?
Anya? Mi van vacsorára?
Hová megy, anyám?
Lefekszem. Ne zavarjatok!
Egy 20 perces szunyára, vagy…
a háború végéig!
A feliratot fordította: Varga Attila