Det er dejligt, at vi laver sysæt til soldaterne.
Vi giver dem redskaberne til at sy deres uniformer.
Ja.
Men naturligvis kan ikke alt lappes sammen.
Nogle gange skal et ben amputeres. Skæres af for at redde resten af kroppen.
Så fortsætter man uden det ben, som om man aldrig har haft to ben.
De kaldes husmorsæt, Emily.
Gid jeg havde en rigtig mand at sørge for.
De husmorsæt ville føles mere ægte, hvis jeg var husmor.
Personligt er jeg glad for, at ingen af jer er flyttet hjemmefra.
Nu har min søn jo forladt mig, og jeg møder nok aldrig mit barnebarn.
Tænk, at Austin behandler os sådan. At han kunne være så grusom.
Og helt ærligt, Sue hjælper ikke.
Det gør hun ikke. Har hun fortalt dig noget, Emily?
-Nej, hun taler ikke til mig. -Underligt ikke at se dem så længe.
Austin og Sue bor lige derovre, men de føles meget langt væk.
Ja, det er frygteligt.
Men vi må acceptere, at det her er familien nu.
Vi er som soldaten uden sit ben.
Det vil gøre os stærkere.
Det håber jeg.
-Men jeg er ikke sikker. -Jeg ved det.
Vi må ikke opgive håbet. Håbet er alt, hvad vi har.
Selv når alt er svært, er det ikke skørt at bevare håbet.
De damer, ud i vognen. Vi skal hen på galeanstalten.
Hvabehar?
Ja. I dag skal Dickinson-familien på tur til en pragtfuld ny institution,
som har tilbudt mig en prestigefyldt plads i bestyrelsen.
Northamptons Sindssygeanstalt for Kvinder.
Sikke et hæsligt sted.
Så længe vi kommer ud af huset, er jeg med. Jeg trænger til forandring.
-Se selv. -Kommer du i bestyrelsen? Hvor sejt.
Jeg er glad for, at du kan se muligheden. Som I nok har hørt mig sige,
ligger kvinders mentalhygiejne mig meget på sinde.
Det har du aldrig sagt.
Det er en perfekt mulighed for at cementere mit eftermæle.
Når jeg får den stilling, vil byen huske, at navnet Dickinson bør siges med respekt.
-Det lyder godt, far. -Det er godt.
Den bestyrelsespost er min, så længe vi gør et godt indtryk.
De vil gerne have folk fra retskafne familier,
og det var selveste overlægen, som bad om, at I tog med.
Så, de damer. Ud i vognen!
Ja! En dagsudflugt. Jeg henter vores kyser.
Tak.
Du skal nok få den bestyrelsespost. Du kan regne med mig.
Jeg henter hestene. Vær klar om ti.
Emily, det her lugter ikke rigtigt.
Hvad mener du?
Det er tydeligt. Din far vil spærre mig inde på den anstalt.
Hvad snakker du om?
Det er et ældgammelt 1800-tals-fif. Træt af konen? Kedeligt ægteskab?
Drak hun rigeligt til din fødselsdag og faldt ned ad trappen i brudekjole?
-Sig, hun er gal, og spær hende inde. -Det ville far aldrig gøre.
Din far er meget traditionel.
Og det var ikke min bedste aften.
Mor, du skal tage med. Far har brug for os mere end nogensinde.
Hør nu her. Jeg forlader ikke den anstalt uden dig.
-Sværger du? -Ja. Kom nu med ud i vognen.
Kom! Det er en smuk forårsdag!
Hold dig tæt på mig, Emily.
Værsågod.
-Op med hagen. Det er overlægen. Smil. -Javel.
Edward Dickinson. Hvilken ære at møde Dem.
-Goddag, doktor. Æren er min. -Nej nej, jeg er stor fan.
Deres essay "Om kvinders rette plads" bor på mit natbord.
De er alt for venlig.
Og De har taget kvinderne i Deres familie med.
Ja, det er min hustru, Emily.
-Det er min datter, Emily. -Goddag.
Og det er...
-...min anden datter. -Lavinia.
De glæder sig meget, ikke, piger?
En sund grad af glæde.
Jeg er vild med blomsterne, I har plantet. Foråret er vidunderligt, ikke?
Blomster kommer igen som gamle venner, man nær havde glemt.
De har vist hænderne fulde med hende her.
Nej nej. Vores Emily er bare... unik.
Åbenbart.
Jeg elsker bare blomster.
Jeg kan lide blomster i helt normal grad.
Javel. Nå, skal vi begynde rundvisningen?
Ja, det bliver morsomt. Kom.
Kære ven...
Krigen føles som et særpræget sted.
"Særpræget."
Det perfekte ord.
De ville se mig, oberst?
Ja! Min bror. Kom indenfor.
Hvordan går det ellers?
Fint. Jeg ville starte timen med mændene, men så blev jeg kaldt herind.
Kan vi sige "inviteret" og ikke "kaldt"?
-Der er valgfrihed. Løse rammer. -Okay.
Hvad så?
Du skal hjælpe mig i dag. Det falder lidt uden for lærerfaget.
-Har du tid, eller er du optaget? -Det kommer nok an på, hvad det er.
Ja.
Okay, nu skal du høre.
-Soldaternes uniformer skal inspiceres. -Inspiceres? De har jo knap nok uniformer.
Jeg ved det. Det er noget fis.
-Men det er sådan, vi får flyttet nålen. -Nålen?
Hen mod fuld anerkendelse og bemyndigelse som Unions-soldater.
Jo mere general Saxton ser dem som et legitimt regiment,
jo mere pres kan han lægge opefter. Helt op til Lincoln.
Én inspektion kan gøre forskellen, så det er afgørende, at de tager det alvorligt.
De skal være rene, skarpe og klar.
Jeg inspicerer dem i eftermiddag.
Okay.
Modtaget.
-Jeg skal se, hvad jeg kan gøre. -Ja, sgu.
Processen virker. Jeg kan mærke det.
Og det her er vores store stue.
Pigerne her får den mest avancerede behandling.
Vi har en meget progressiv opfattelse af psykisk sygdom
og dækker alle moderne kvindelige lidelser.
Alt fra udmattelse, overuddannelse, menstruation, dovenskab, ugifthed...
Er ugifthed en psykisk lidelse?
Ja, det kan jeg godt se.
...til akut mani, kronisk mani, nymfomani og melankoli.
Også kendt som sorg.
Nå, fru Dickinson har for nylig sørget over tabet af sin søster.
Edward, det har jeg da ikke! Din løgner!
Skulle jeg sørge over min eneste søster? Næppe!
Hende er jeg ovre. Godt, hun er væk.
Denne vej.
-Hørte I det? -Hørte hvad, skat?
Det var nok i mit hoved.
Sker det ofte? At De hører ting inde i hovedet?
Ja, Emily har en livlig fantasi. Hun er meget begavet på den måde.
Interessant.
Følg med.
Her er noget galt.
Emily, kan du ikke bare nyde en hyggelig familieudflugt?
Ville du ikke gøre et godt indtryk?
Jo. Men far bør vide det, hvis her foregår noget mistænkeligt.
INGEN ADGANG
Doktor, hvor fører den dør hen?
-Den fører ind til et andet rum. -Javel. Hvilket rum?
Bare et rum beregnet til patienter, som trænger til at være lidt alene.
Det kan du vel godt forstå, Emily?
Hun har altid haft smag for at være alene.
Nå, har hun det?
Edward, der er noget, jeg gerne vil tale med Dem om i enrum.
Ja, naturligvis. Og damerne?
Bare rolig. Vi holder øje med dem.
Og der er øjne overalt.
Hvad er egentlig jeres politik omkring indgravering af navne i muren?
Vent. Hvor blev mor af?
Jamen dog, sikke et pænt rum.
-Kan jeg hjælpe Dem? -Åh, undskyld.
-Jeg ville ikke forstyrre... -Nej da.
Intet forstyrrer mig her. Jeg har aldrig slappet mere af.
Virkelig?
Ingen steder bliver en kvinde behandlet så godt som på en sindssygeanstalt.
Personalet laver min mad, gør rent og ryster mine puder.
Det er himmelsk.
Tapetet! Der er mennesker i tapetet, doktor!
God til patientkontakt.
-Vent... Er De slet ikke... -Skør?
Niks. Ikke mere end Dem.
Jeg trængte bare til at hvile mig.
Hviler De Dem hele dagen, uden at nogen kræver noget?
Bingo.
Doktor! Doktor.
Der er noget underligt ved det tapet!
Hallo! Det var min idé. Find selv på noget.
Find mor. Jeg kigger lige derind.
Wow, sejt.
Hvis det da ikke var så uhyggeligt.
Mor, hvis du ikke er herude, melder jeg dig savnet i receptionen.
Hej. Har De set en kvinde, som er cirka...
Undskyld. De skal få fred med Deres følelser.
Det er fint. Jeg vil gerne have lidt selskab.
Jeg hedder Florence.
Er De sikker? Jeg vil ikke forstyrre.
Jo jo, jeg græder altid. Min diagnose er umådeholden sorg.
Jeg kan ikke holde op med at tude.
Det lyder rensende i det mindste.
Jeg mistede min elskede i krigen for to måneder siden, og jeg har grædt siden.
Jeg ved godt, De ikke kender mig, men tro mig, når jeg siger,
at jeg ved præcis, hvordan De har det. Tusind procent.
Jeg forestiller mig hans kolde lig på slagmarken.
Armene, som før holdt om mig.
Læberne, som før kyssede mig.
Og gud, hans hår. Han havde sådan noget flot hår.
Hvad hed han?
Det dejligste navn i verden.
Joseph Lyman.
-Var Joseph Deres elskede? -Jeg burde have giftet mig med ham.
-Har han friet til Dem? -Ja, på en måde.
Hvad?
Selvom jeg elskede Joseph med hele min sjæl...
Ja?
...tilhørte hans hjerte en anden.
Hvem var det? Det svin. Abigail? Virginia?
Nej. Det var et eller anden fæ fra Amherst.
Han kaldte hende Vinnie.
Seriøst?
Hvor skrækkeligt.
Ja.
Men nu er han jo død.
Gud, ja.
Det er han jo.
Hvad laver du?
Flytter om på kontoret.
Som du måske husker, starter jeg mit eget firma.
-Jeg vidste ikke, du mente det alvorligt. -Jo, jeg har allerede valgt navnet.
"Pragt."
Ikke noget med "hr." eller "og søn". Kun "Pragt".
Så ja, jeg mener det ret alvorligt.
Så mener du vel også, at du vil skilles fra mig
og have forældremyndighed over barnet.
Ja.
Jeg skal bare have styr på papirerne.
Det vil jeg helst undgå. Jeg vil ikke have, at du forlader mig.
Hvorfor skulle jeg blive?
Jeg har tænkt over det. Vi har et utraditionelt ægteskab.
En underdrivelse.
Så måske kan vi også være utraditionelle forældre.
Hvad mener du?
Jeg vil gerne have, at vi er fælles om barnet.
Du skal ikke være en kold og utilnærmelig far, som min var.
Undskyld, at jeg ikke indså det før,
men jeg håber, du tror på mig og vil give os en chance.
Tak.
Det vil jeg gerne.
Godt, så er der en lille dreng uden navn, som trænger til en ren stofble.
Kom i gang.
Dickinson, siden De nu er interesseret i en bestyrelsespost,
-respekterer De vel min lægelige mening. -Naturligvis.
Så må De stole på min faglige diagnose. Nemlig at Deres datter, Emily...
-...er sindssyg. -Hun er ikke sindssyg.
Hun er bare digter.
Herregud, kan De ikke selv se det?
Når en i familien er psykisk syg, påvirker det hele familien.
Lad hende blive lidt her.
Og modtage vores... banebrydende behandlinger.
Vi driver trods alt den bedste sindssygeanstalt på Østkysten.
Overlad hende trygt til os.
Ét skridt mere, og jeg stikker den her ind i min aorta!
-Aorta sidder i brystet. -Godt at vide.
Er det Abby?
Jeg gemte ikke nogen piller under tungen.
-Abby? -Emily Dickinson?
Min bedste veninde er kommet på besøg! Hvor rørende!
Hvad laver du her? Er du okay?
Jeg har det fantastisk! Bortset fra, at jeg ikke kan se.
De tog mine briller. Jeg var til fare for mig selv.
-Hvordan har du det? -Hvordan er du endt her?
Hvordan er I andre endt her?
Jeg drog i krig. De kunne ikke rumme mit køn.
Min mand fik mig anbragt her.
Men det er fint, for det er min nye kæreste.
Hvorfor gjorde din mand det?
Vist, fordi jeg deltog i flagbrænding til en lokal suffragette-demonstration.
Han var "utilfreds" med mine valg og fandt mig "generelt irriterende".
Jeg laver gåseøjne, men man kan ikke se det.
-Hvor længe har du været her? -Godt spørgsmål.
Vi må ikke holde styr på dagene eller læse eller skrive
eller spise andet end de små piller. Men de er sjove! De er det hele værd.
Vi må have dig ud herfra. Forholdene er jo skrækkelige!
Og desuden...
...uhygiejniske.
Det er ikke så slemt. Jeg har fået venner. Hallo! Dukkepige!
Skøn kælling.
Jeg får dig ud herfra. Jeg får jer alle sammen ud.
Min far skal vide, hvad der foregår i den her kælder.
Det er grov krænkelse af kvinders rettigheder.
Sådan skal det lyde!
Hør efter, de damer. Her er planen.
Lavede I lektier i går?
Jeg havde sgu svært ved det.
Ja, jeg skrev en sætning.
"Her er min pragtfulde sætning."
-Hold kæft, den er god, Everett! -Glimrende.
-Elever. -Tillykke.
Ingen timer i dag.
I stedet skal I have inspiceret jeres uniformer.
-Wow, Higginson er ikke ked af det. -Det fis gider jeg ikke.
-Helt umotiveret. -Nej, Higginson har forsikret mig,
at hvis I klarer inspektionen, får I måske jeres våben.
-Vi klarer den jo ikke. Det gør vi aldrig. -Nej, ikke med den indstilling.
Nej, mand, ikke med de her lasede uniformer.
-Som kommer fra døde soldater. -Eller er stjålet i plantagehuset.
Kalder I det en uniform? Jeg har cardigan på!
De vil se os fejle.
Ja, og så bruger de det som undskyldning for ikke at give os våben. Nej tak.
Hør nu, alle sammen. Vi kan ikke bare droppe inspektionen.
Det vil være rigelig undskyldning for bare at opgive jer.
Og hvem ved? Hvis I klarer den, får I måske jeres våben hurtigere.
Jeg vil have dem nu. Jeg vil nå til fremtiden.
I din fremtid, Michael Jordan, laver skomagere særlige sko i dit navn.
Det lyder fedt. Bare de er bedre end dem her.
-Alt er bedre end dem. -Føj!
Hør her.
I klarer den inspektion, okay?
For jeg hjælper jer.
Ja? Og hvordan vil du gøre det?
Se den her jakke. Den har sgu ikke engang ærmer.
Men heldigvis for jer har jeg sådan et her.
-Hvad fanden er det? -Mit husmorsæt.
-Husmor-hvad? -Nål, fingerbøl, alle farver tråd.
I tror vel ikke, mit smagfulde sæt tøj forbliver i ét stykke?
Jeg syr det hver aften. Så jeg altid ser skarp ud.
Det var ligegodt pokkers. Manden kan sy.
Jeg kan et par tricks.
Min kone, Betty, er den bedste syerske i New England.
Lidt af hendes magi er smittet af på mig.
Har du en kone?
Det var hun i hvert fald.
Jeg ved ikke, hvad hun er nu.
-Er det hende, du skriver til hver aften? -Ja.
Min kone og min datter, Helen.
-Jeg skriver, men sender aldrig brevene. -Det har jeg bemærket. Hvorfor ikke?
Det er nok bedst, at de glemmer mig.
Formentlig ser jeg dem aldrig igen.
Så hvorfor pille i et sår, der aldrig kan hele?
Det er bedst, de kommer videre. Så beholder jeg mine minder om dem...
...for mig selv.
For pokker da. Det er tragisk.
Verden splittede min familie ad.
Som med så mange familier.
Desværre kan mine syevner ikke reparere et knust fællesskab eller et knust hjerte.
Men jeg kan reparere...
...en uniform.
Se lige her.
Det er nogle flotte sting. Måske klarer vi den inspektion.
Jeg tror på os.
Yo, Erasmus, hvad siger dine syner?
-De siger: "Just do it." -Så er jeg med.
-Makeover! -Ja!
Nå da...
Det må jeg sige, I ligner et rigtigt regiment.
Ikke bare en frivillig hær.
Må jeg spørge om noget?
-Er I sultne? -Altid. Hvorfor?
Fordi I slugte opgaven råt.
Rolig. Venner, opfør jer normalt.
For flere vil det sige skørt.
Når sygeplejersken kommer med pillerne, spæner vi. Spred jer.
Tid til medicin. Ind på række.
Jeg sagde, ind på række.
Og...
...nu!
En smule vanvid om foråret
er sundt selv for kongen.
Men må Gud være med klovnen,
som grubler over det mægtige optrin.
Hele dette eksperiment i grønt, som var det hans eget.
Skal vi hjem nu? Jeg hygger mig sådan.
Ja, måske skulle vi blive.
Jeg vil gerne lære tapetfolket at kende. Og drikke en kop te.
Tak for rundvisningen. Jeg håber, bestyrelsesposten er på plads.
Med al respekt, jeg kan ikke tilbyde Dem en plads i bestyrelsen,
når De afviser min evaluering af Deres datter.
-Hvad nu? -Han mener, at Emily bør blive.
Hvad? Emily er ikke skør! Det er mig, der er det!
Spær mig inde. I flere årtier! Jeg tager det blå rum.
Det sker tit, at mødre vil tage deres datters plads.
Et ædelt offer, men desværre. Det er Emily, der bør indlægges.
Vi står og taler om hende, men hvor er hun?
Hvor er Emily?
Vi protesterer!
Skam Dem.
De har taget pigernes liv og afbrudt det.
Jeg er også vanvittig! Hjælp! Jeg er kuleskør.
-Mor, vi protesterer lige. -Kan De se? En protest?
Krav om rettigheder? Civil ulydighed?
Klassiske eksempler på alvorlig hjerneskade.
-Beklager min fornuft i en gal verden. -Hvad går der af hende?
Du er nødt til at kende sandheden. Kvinder holdes her mod deres vilje.
Forkerte diagnoser, overgreb, manipulation, overmedicinering...
-Jeg elsker pillerne. -Lad lige mig, Abby.
Det er ikke nogen progressiv anstalt.
Den slags steder vil næppe overleve. De er en forbrydelse mod menneskeheden.
Levn fra en svunden tid.
-Edward, vil De hjælpe Deres datter? -Naturligvis.
Så lad Emily blive her. Formentlig resten af livet.
Bare sig ja, så ordner jeg alting.
-Nej, jeg... -Hvad? Far, hvad snakker han om?
-Em. -Du kan ikke efterlade mig her.
Det ville du da aldrig gøre?
Ellers kan De ikke sidde i bestyrelsen.
Nej, det ville jeg ikke.
Min datter Emily hører til hjemme hos mig.
Og hvis jeg dermed mister den post, så må det være sådan.
Vent, tager I også mig med hjem eller...
Goddag, Freddie.
Sikke en dejlig dag. Nogen breve?
Værsgo, hr. Dickinson.
-Det gør mig ondt. -Hvorfor det?
...INDKALDES TIL MILITÆRTJENESTE I DEN AMERIKANSKE...
Inspektion! Kompagni!
Ret kraven.
Henry, din indflydelse er tydelig. Mændene ligner rigtige soldater.
I har bestået jeres første inspektion. Jeg er meget stolt.
Jeg vidste, de kunne.
-Og det var på høje tid. -Undskyld?
En bataljon sydstatssoldater er på vej. Krigen kommer til Beaufort, venner.
Der vil forekomme vold.
Men måske, hvis vi er åbne for det, kan vi også indgå i en frugtbar dialog.
Må jeg sige noget, sir?
Værsgo.
-De siger, at krigen kommer. -Ja.
Får vi så vores våben, sir?
Jeg håber at kunne muliggøre det.
-"Muliggøre"? Hvad betyder det? -Hvornår får vi vores geværer... sir?
Jeg har ikke en præcis dato. Men...
...nu går jeg ned og skriver et skarpt brev til general Saxton,
og så må vi bare... vente og se.
Endnu engang, jeg er stolt af jer. I har arbejdet hårdt.
Jeg ser og anerkender jer.
Jeg takker jer.
Kompagni, træd af.
Der kan du se. Det ændrer sig aldrig.
Han hjælper os jo slet ikke.
Vi står her som idioter, når krigen kommer.
Hvad regner han med? At vi stiller os op og dør?
Hallo!
Vi er i krig mod en flok racister, som lider af økonomisk angst.
Jeg har brug for et våben.
Lad igen.
Jeg er bange. Kan vi ikke tage et gruppekram?
-Selvfølgelig. -Kom her. Vi er her.
Vi står sammen.
Undskyld, jeg troede på ham.
Det er håbløst. Vi bliver aldrig rigtige soldater.
Det må være muligt.
I har ret. Vi kan ikke vente længere.
Hvad vil du gøre?
Jeg vil konfrontere ham med hans pis.
Tak.
Det var godt, vi kørte Abby hjem.
Ja, hjem til manden, der fik hende anbragt.
Far, det er jeg ked af. Det var ikke min mening at koste dig posten.
Nej, det er fint. Det virkede alligevel ikke passende.
-Tak, fordi du ikke efterlod mig. -Min ven, du skal da ikke takke mig.
-Jeg stod i gæld til dig. -For hvad?
Du stod ved min side, da andre ikke ville.
Jeg har skam bemærket din støtte.
Jeg er hundesulten. Mor, hvad står menuen på?
-Mor, hvor går du hen? -I seng. Forstyr mig ikke.
Tager du en lille lur eller...
Til krigen er slut.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve