POSTKONTOR
Kära ms Dickinson,
Ert skrivande ger intryck av en helt originell och nyskapande poesi.
"Helt originell och nyskapande."
Min poesi är inte död.
Den är inte död, utan levande!
Sjungen från Hjärtat, Ers nåd
Vinnie! Det är helt fantastiskt.
Jag fick just ett brev från Thomas Wentworth Higginson.
Vet du vem han är?
Nåväl. Han är fantastisk.
Han är abolitionist och präst
och skriver essäer för The Atlantic.
Han är en fritänkare, Vinnie, en aktivist,
en person som verkligen bryr sig om att göra världen bättre,
och vet du vad?
Han gillar mina dikter.
Han vill att jag skickar fler.
Jag kan inte gå ut i krig själv, men kanske, genom att lära av honom,
kan jag skriva dikter som faktiskt spelar roll för människor.
Dikter som kan hjälpa.
Varför säger du inget?
Visst, ja.
Vet du, Lavinia, du är faktiskt banbrytande
med din framställande konst. Du är rätt avantgardistisk.
AMHERST LAPPTÄCKEBASAR OCH MARKNAD
TILL FÖRMÅN FÖR NORDSTATSSOLDATER
Titta med ögonen, inte med händerna, är ni snälla.
-Stygnen är så intrikata. -Ja.
Det är så vi får med hemliga meddelanden.
Vänta. Vadå?
Oj. USA har bara funnits som land i mindre än 100 år,
men tror att vi uppfann lapptäcken?
Typiskt.
-Hej, Emily. Hej, Lavinia. -Hej.
Lavinia talar inte idag.
Hon har avlagt tystnadslöfte som hyllning till våra stupade.
Hej, Lavinia.
Ser ni nåt ni gillar?
Så litet. Är det för en bebis?
Ja.
RÖSTRÄTT ÅT KVINNOR!
-En feministbebis. -Oj. Okej.
Oj. Titta på Bettys lapptäcken. De är utsökta.
Tack. Jag samlar gärna in pengar för vår sak.
Rutorna passar inte ihop.
De är av olika form och storlek. De är osymmetriska.
Vad är detta? Det här lapptäcket är obegripligt.
Konst behöver inte vara begriplig.
Hon är ett geni.
-Jag köper det. -Jag var här först.
Tack.
Vet du vad? Jag lydde ditt råd.
Vilket råd?
Jag skrev ett brev till världen, och världen skrev tillbaka.
Där ser du.
Edward, känns det som om folk stirrar på oss?
Nej.
Kanske lite grann.
Jag förnimmer ett starkt ogillande från folk.
Det är dags för auktionen.
Jag donerade mormor Norcross överkast.
Det kommer säkert att dra in en del.
Vi börjar budgivningen på fem dollar.
Ursäkta?
Min mor vann pris i sytävlingen i Monson 1822
med det där överkastet.
Det är bara utgångsbudet.
Köparna avgör värdet på er donation, mrs Dickinson.
Det är inte rättvist.
Det är bokstavligen så auktioner fungerar.
Fem dollar för min släktklenod? Oerhört.
Nej.
Ursäkta. Jag har ändrat mig. Ge tillbaka det.
Jag trodde att ni ville stödja våra trupper, mrs Dickinson.
Det vill jag också.
Men min syster dog nyligen,
och det här överkastet är min enda minnessak efter henne.
Ge mig det.
Om ni vill ha tillbaka överkastet får ni buda på det.
Edward.
Ja?
Du måste köpa tillbaka överkastet.
Jag spenderar inte mina surt förvärvade pengar på nåt
som har legat uppe på vinden ända sen vi gifte oss, mrs Dickinson.
Edward! Familjen är det enda viktiga.
Och det här överkastet är det enda jag har kvar som minne av min döda syster.
Tjugo dollar?
Överkastet är ert.
Tack och lov.
Du ställer till en viss uppståndelse.
-Okej. -Bara…
Dickinson.
Conkey.
Jag är förvånad att se dig här.
Förvånad? Varför?
Detta är en viktig tilldragelse.
Och jag är collegets skattmästare.
Ja. Givetvis.
Men efter din senaste insändare
trodde jag inte att du var intresserad av
att stödja nordstatssoldaterna.
Ursäkta, Ithamar?
Din insändare i dagens tidning,
där du hyllar och uttrycker sympati för de gemena sydstatarna.
Det gjorde jag visst inte.
Jo, det gjorde du! Förrädare!
Men snälla Gerald.
1850, när du röstade för det upprörande lagförslaget om återförande av slavar…
-Jaha. -…var jag villig att acceptera
din förklaring att det var en kompromiss
för att bevara den bräckliga freden.
Men nu, när kriget rasar
och skördar våra modiga unga mäns liv,
författar du en okänslig, kålsuparaktig vädjan om hövlighet,
och ber oss att se båda sidorna av saken.
Herregud, Edward.
Du ursäktar skurkaktighet. Ondska.
Hur vågar du?
Jag skrev insändaren å min brors vägnar.
Att han råkar bo i Georgia gör honom inte till vår fiende.
-Det gör det visst! -Det är ju så inbördeskrig fungerar.
-Tack. -Din ton var nedlåtande,
och budskapet var kraftigt i otakt med tiden.
I sämsta fall framstod du som en bigott. Och i bästa fall…
Ja?
…som en fossil.
Jag har blivit ett år äldre idag, så du har antagligen rätt.
Jösses. Är det er födelsedag? Har den äran!
Har den äran.
-Jag visste inte. -Jag ville inte göra stor sak av det.
Han vill aldrig göra stor sak av sin födelsedag.
Edward, det är dags för dig att välja sida.
Jag kan inte ta parti mot min egen familj.
Då riskerar du att mista posten som collegets skattmästare,
och en massa annat dessutom.
Du kunde ha fått det här.
-Pappa, är allt väl? -Jadå.
Hur kunde mr Conkey angripa dig så där?
-Han brukar jämt överdramatisera saker. -Och på din födelsedag. Jösses.
Vad spelar det för roll?
Jag är snart död ändå.
Allt har varit så svårt på sistone.
Han får inte vara ledsen på sin födelsedag.
Vad kan vi göra? Jag har redan köpt ett skohorn åt honom.
-Nu vet jag. -Vadå?
Vi borde ha en gammal fin sångstund.
Vilken utmärkt idé. Det var så länge sen.
Ja, vi tänder i öppna spisen och samlas kring pianot.
Vi sjunger alla hans gamla favoriter.
Ja. Det blir utmärkt.
Det blir som förr igen,
sjunga vid brasan med er barn, precis som när ni var små.
Ni vet att er pappa älskar sångstunder.
Flickor, familjen är verkligen det enda vi har.
Jag instämmer.
Det kommer att göra pappa så glad att vi alla sjunger på hans födelsedag!
Vinnie.
Kan du mima?
Det är nog lika bra, Lavinia.
-Då återstår bara ett problem. -Vadå?
Vi kan inte ha en familjesångstund utan hela familjen.
Austin och Sue, då?
Vill du att de ska komma?
Fast Sue fortfarande vägrar låta dig hålla bebisen?
Familjen är det enda viktiga. Så enkelt är det.
Mamma, du har rätt.
Jag ska få dem att komma ikväll. Överlåt det åt mig.
Sue!
Sue. Vad är det för fel?
Bebisen sov inte i natt,
och jag är så trött.
Jag visste inte att man kunde vara så här trött. Jag…
Emily, jag klarar nog inte det här.
Men det gör du ju redan, Sue. Du klarar det.
Du tar så väl hand om din bebis.
Sue, var är bebisen?
Hos Clara och Anna.
Jag vet, de är vridna små pyromaner,
men jag orkade bara inte höra honom skrika längre.
Jag behövde en paus. Är det fel?
Nej. Självklart inte.
Nåväl.
Sue, lyssna på mig.
Jag älskar dig.
Det där var oväntat.
Och jag älskar dig mer än något eller någon på jorden,
och jag vill att du vet det så djupt att du aldrig tvivlar på det.
Du måste veta det ända in i märgen.
Om det krävs att jag säger det varje dag
för att det ska sjunka in så djupt, så gör jag det.
För du är mitt allt, Sue.
Emily.
Jag kan inte leva utan dig,
inte andas utan dig,
inte skriva utan dig.
Varifrån kommer allt det här?
Från mitt snuskiga lilla hjärta.
Nu mår jag mycket bättre.
Bra. Sjuksystern Emily till din tjänst.
Tack, syster. Du har nog räddat mitt liv.
Vi ska ha en sångstund ikväll på pappas födelsedag.
Blir du med?
Det låter faktiskt riktigt trevligt.
Hemskt gärna.
Tack, Sue.
Familjen är inte komplett utan dig.
Nu måste vi bara övertala Austin.
-Bara lugn. Det sköter jag. -Gör du?
Jag är trots allt hans fru. Han måste göra som jag säger.
Du må vara hans fru, men du är min.
Jösses. Jag tror att han behöver mig.
-Gå, du. -Förlåt.
Det är okej. Vi ses ikväll.
Vi ses.
ÖVERSTE T.W. HIGGINSON BEAUFORT, SC
Trygga i sina Alabasterkamrar -
Orörda av Morgonen -
Och orörda av dagen -
Sover de saktmodiga medlemmarna av Uppståndelsen,
Taksparrar av Siden och Tak av Sten -
Innan vi börjar vill jag göra upprop.
Jag ber var och en att uppge sitt namn.
Och berätta lite om er själva medan ni håller på.
Jag börjar.
Jag heter Everett.
Jag har utsökt smak för heminredning.
Och jag vill inte prata om mitt förflutna.
Jag vill prata om min framtid.
En framtid där jag kan komma långt bort härifrån.
Just det.
-Helt rätt. -Ja. Amen.
Har ni bott här hela livet?
Vi är alla födda här, utom Erasmus. Ingen vet varifrån han kommer.
Tiden är en fiktion.
Som med alla berättelser väver jag mig in och ut ur historier.
Ibland antar jag formen av en spindel.
Du tar då i!
Jaha.
Och du?
Jag är Väggen.
Jag kallas Väggen för att jag är stor,
men ironiskt nog är jag mest känd för min karaktärsstyrka.
Nåt att luta sig mot.
Jag är Väggen.
-Uppfattat. -Ja.
Och vad heter du?
Michael Jordan.
Michael River Jordan.
Du bär storhet inom dig, Michael Jordan.
En dag ska arenor fyllas för att se dig dominera.
Erasmus kan se in i framtiden.
Framtiden och det förflutna samexisterar, om man har förmåga att se det.
Och det är svart förträfflighet.
Oj. Okej.
Du, har du en historia att berätta?
Jag heter Soloman.
Jag brukade jobba i köket här och kan mycket om örter och kryddor.
Så du är en bra kock?
Jag är en lönnmördare.
Jag förgiftar folk utan att de anar nåt.
Jag ska hålla utkik efter det.
Du kan ju försöka!
Nåja, nu när uppropet är klart…
När ni har lärt er alfabetet
kan ni stava till vartenda ord i det engelska språket.
Kan jag stava till: "Var är mitt gevär?"
Bra!
Kan jag stava till: "Om jag tillhör er armé nu, ge mig ett vapen"?
Fullträff.
Du skulle ju fixa vapen åt oss.
Ja, sa du inte att du skulle prata med Higginson?
Det sa han. Hur gick det?
-Jag tog upp det med honom. -Och vad sa han?
Han sa: "Det är en bit kvar."
"Det är en bit kvar. " Vad betyder det?
Enligt Higginson
är First South Carolina Volunteers fortfarande lite av ett experiment.
Experiment.
Ni är tydligen ännu inte ett officiellt erkänt regemente.
Inte förrän Lincoln undertecknar Självständighetsförklaringen.
Jaha. Och när blir det?
Den 1 januari 1863.
Higginson tror att det blir snart,
men han kan inte egenhändigt beväpna er.
Han behöver tillstånd från general Saxton,
som i sin tur måste vänta på klartecken från Lincoln själv.
En oändlig rad med vita män står i vägen för oss.
Jag önskar att jag kunde hjälpa er, men jag är bara här för att lära er läsa.
-Vi vill inte läsa. Vi vill kriga. -Vi vill komma till framtiden.
Så mycket kan jag säga.
För att komma till framtiden måste ni förstå det förflutna.
Och det innebär att läsa historia
och studera allt mörker,
all smärta,
paradoxen.
Amerika är i sig självt en paradox, och vi måste studera det.
För om man inte kan konfrontera det där mörkret,
hur kan man då gå framåt, ut i ljuset?
Han kanske har en poäng ändå.
Ja.
Då lär vi oss att läsa.
Austin, där är du.
Gå och klä dig. Vi är väntade hemma hos din far ikväll.
Ursäkta? Jag talar inte med min far.
Ja, jag vet, men det är hans födelsedag och de ska ha en sångstund och…
Du lyssnar inte på ett ord av vad jag säger, va?
Jag har brutit med min far.
Jag går inte till hans födelsedag. Men du får gärna gå.
Faktiskt skulle jag önska det.
Lämna mig här med bebisen.
Jag har inte fått tid att vara med honom. Jag vill gärna ha en kväll med honom.
Varför vill en far ha en kväll ensam med sitt barn?
Om du inte följer med, stannar bebisen hos Clara och Anna.
De kan se efter honom.
Du lyssnar inte nu heller.
Jag vill ta hand om honom, sa jag.
Du kan inte ens ta hand om dig själv.
Vad har du gjort hela eftermiddagen?
Druckit igen, antar jag.
Nej. Jag lämnar dig inte ensam med bebisen.
Du skulle förmodligen tappa ut honom genom fönstret eller nåt annat hemskt.
Fäder är helt enkelt inte bra på att ta hand om barn, Austin.
Det är bara så det är.
Män har andra roller att spela.
Jaså? Som vadå?
Som att kämpa i kriget.
Varför tar du inte på dig en uniform och gör din plikt?
Det är vad män gör.
Då kanske din far faktiskt skulle bli stolt över dig.
Har du min sång?
Bra sång. Har du "Plenty of Fish in the Sea"?
-Ja. -Står de i rätt ordning?
-Ja. -Bra.
For he's a jolly good fellow For he's a jolly good fellow
Edward!
Edward, kan du höra mig?
Jag hör dig alldeles utmärkt, kvinna.
Det var det som nästan tog kål på mig nyss.
Tur. Jag trodde att vi hade mist dig för gott.
Vad är det för uppståndelse?
-Tja, det var min idé. -Jaha?
Jag ville ordna en gammal fin sångstund med familjen
på din födelsedag.
Tja…
Jag skulle nog tycka om lite musik.
Ja, det skulle jag verkligen.
For he's a jolly good fellow For he's a jolly good fellow
Which nobody can deny
We live in hard and stirring times
Too sad for mirth Too rough for rhymes
For songs of peace Have lost their chimes
And that's what's the matter
The men we held as brothers true
Have turned into a rebel crew
And now we have to put them through
For that's what's the matter
That's what's the matter
The rebels have to scatter
We will make them flee By land and sea
And that's what's the matter
Oh, the sun shines bright
On my old Kentucky home
'Tis summer, the people are gay
The corn tops rise
And the meadow is in bloom
While the birds make music all day
A lady tossed her curls
At all who came to woo
She laughed to scorn the vows
At hearts though false or true
While merrily she sang
And cared all day for naught
There are plenty of fish in the sea
As good as ever were caught
There are plenty of fish in the sea
As good as ever were caught
Listen to the mockingbird
The mockingbird still singing O'er her grave
Listen to the mockingbird
Still singing Where the weeping willows wave
-Bra, Vinnie! -Vinnie! Bra! Mera.
Fortsätt spela.
Jag behövde det här.
Tack.
Jösses. Nu när hjärnan klarnar…
Jag har en tanke om din dikt som jag ville dela med dig.
Min dikt? Vilken av dem?
Den sista du skickade, strax innan bebisen kom.
Den där om: "Trygga i sina Alabasterkamrar."
Det var ju den jag skickade till…
Skickade till vem?
Till dig. Just det. Fortsätt.
Tja… det är en fantastisk dikt.
Bildspråket med död och snö.
Den är så vacker, Emily.
Men?
-Finns det ett men? -Nej, nej.
Inget men. Bara ett kanske. Jag…
Jag tänkte att den kunde bli ännu bättre utan den andra strofen.
Utan den?
Tja… det är bara min åsikt.
Men jag vet att min åsikt betyder mer för dig än nån annans.
Det är dags för minnen.
Edward, låt oss dela några av våra käraste minnen.
Finns det några såna?
Självklart finns det.
Du kan väl berätta om hur ni träffades.
Nåväl.
-Det var på 1400-talet… -Edward!
-…och jag… -Berätta nu.
Okej, okej.
Nåväl. Alltså…
Jag var en stilig ung man, medlem av Massachusetts delstatsmilis.
Jag var stationerad i Monson.
Där jag växte upp.
En kväll närvarade jag vid en kemiföreläsning på Monson Academy,
och tänka sig,
unga ms Emily Norcross satt bredvid mig.
Va? Mamma, gick du på en kemiföreläsning?
Jag försäkrar, jag var bara där för att hålla plats åt min bror.
Jag tänkte skynda hem så fort föreläsningen började.
Ja, men hon stannade för personkemin, om ni ursäktar.
Han var major med gehäng och sabel och allt.
Kärlek vid första ögonkastet.
Var det därför du lämnade mitt friarbrev obesvarat i tre månader?
Så länge var det inte.
Tre månader. Hon höll mig på halster i tre månader.
-Tänka sig. -Hur var bröllopet?
Bröllopet. Låt mig tänka.
Jag minns att jag var så uppvarvad kvällen innan att jag inte kunde sova.
Så jag stirrade på ljuset medan det brann allt lägre,
tills det slocknade för alltid.
Min syster Lavinia, må hon vila i frid, ville inte att jag skulle gifta mig.
Jag var för ung, tyckte hon.
Hon visste inte hur hon skulle klara sig på gården utan mig.
Hon var verkligen panikslagen.
Jag minns att hon var i tårar under hela bröllopet.
Det är…
Men allt ordnade sig ju.
Ett bra liv med Edward, tre fina barn.
Strunt i att jag aldrig fick se min mor igen,
för när jag kunde göra resan till Monson
efter att ni var födda,
hade hon redan dött i gula febern.
Lyckliga minnen.
Ja. Bra.
Jag såg faktiskt min bröllopsklänning i morse.
Den var nedpackad tillsammans med mormor Norcross överkast
och samlade damm.
Jag minns den klänningen.
Jaså, gör du?
Ja. Du borde sätta på dig den.
Edward, sluta.
-Den passar säkert inte. -Mamma, gå och prova.
Snälla ni, jag är inte den barnbrud
som er far slet från sin familjs sköte längre.
Du kommer alltid att vara den barnbruden för mig.
Okej, det där…
Jag saknar min syster.
Livet är hårt för oss alla, eller hur?
Jag vet nog en sång om det där.
Sjung, du.
Let us pause in life's journeys
And count its many tears
While we all sup sorrow with the poor
There's a song that will linger
Forever in our ears
Oh, hard times come again no more
'Tis the song
The sigh of the weary
KÄRA BETTY OCH HELEN
Hard times, hard times
Come again no more
Many days you have lingered
Around my cabin door
Oh, hard times
Come again no more
While we seek mirth and beauty
And music light and gay
There are frail forms
Fainting at the door
Though their voices are silent
Their pleading looks will say
Oh, hard times
Come again no more
Oh, hard times
Come again no more
Du kom.
Har den äran, farsan.
Tack. Jag är glad att du kunde komma.
Det är en sån vacker sång.
Ja. Jag älskar den.
Ni kanske borde lära er lilla pojke den nån gång.
Jag och Emily, menar du?
Nej. Jag menar du och Austin.
Vi bara pratade gamla kära minnen.
På tal om minnen, är jag strax tillbaka.
-Vart ska du? -Upp.
Vad?
Jag kommer strax.
Austin, har du inte fått nog?
Lyssna på din fru. Hon har rätt.
Jag skulle faktiskt vilja säga några ord om det går bra.
En födelsedagsskål. Ja, fortsätt.
Inte precis en skål.
För Guds skull.
Okej. Då så.
Jag har tänkt.
Ovanligt för att vara du.
Det är nog ingen överraskning för nån av er att jag har varit olycklig.
Hela landet är olyckligt. Olyckligt och lidande.
Ibland är det svårt att skilja sin egen smärta från samhällets smärta,
ni vet?
Men faktum är att jag inte gillar hur mitt liv har blivit.
Av flera skäl än jag kan räkna.
"Har blivit"? Men du är fortfarande ung, min pojke.
Ja, det stämmer.
Mitt liv är inte över än,
vilket betyder att jag fortfarande kan göra förändringar.
Vad menar du med "förändringar"?
-Nu är nog inte rätt tillfälle… -Låt mig tala, Emily.
Jag har tagit några viktiga beslut,
som jag vill berätta för er.
För det första slutar jag på juristbyrån Edward Dickinson & Son.
Jag ska starta egen byrå.
Jaså, en egen byrå?
Du är inte redo för det.
Och var ska du få dina klienter?
Eller tänker du stjäla mina?
Jag har faktiskt redan några klienter,
för jag ska specialisera mig på ett nytt juridiskt område.
Ursäkta. Vilket då?
Skilsmässor.
Jag har läst in mig på det ämne.
Det verkar finnas en växande efterfrågan på skilsmässoadvokater nuförtiden.
När man skrapar på ytan visar sig alltfler äktenskap
dölja oöverbryggbara klyftor,
precis som med nordstaterna och sydstaterna.
Det kommer en tid då man inte kan leva tillsammans mer.
Och jag har en fördel,
eftersom jag själv har upplevt ett sånt äktenskap.
Jag tänker skilja mig, Susan.
Och jag tänker begära vårdnaden av barnet.
Jag satte på mig bröllopsklänningen. Den passar än.
-Vänta. Vad är det som händer? -Bara…
Jag menar det. Det är slut.
Det här, vad det än var, är över.
Du lär inte ens minnas det här imorgon.
Jag går upp igen.
Austin, hur kunde du?
Det vet du nog, Emily.
Du vet det bättre än nån annan, tror jag.
Du dricker alldeles för mycket.
Jag låter dig inte skada dig själv så här.
Jag låter dig inte förstöra ditt eget liv!
Bara lugn. Du har redan förstört det för mig.
Sluta med det här. Sluta genast!
Ta och slå mig, då! Kom an.
Slå mig som du brukade slå henne.
Austin.
Vadå?
Vi visste. Vi bara låtsades att inte veta.
Men jag vägrar skydda den här nollans känslor längre.
-Em. -Jag kan inte skapa en ny framtid åt mig
om jag fortsätter ljuga om det förflutna.
Jag kan inte förändra det förflutna.
Men jag vägrar ge upp om den här familjen,
och jag vägrar ge upp om dig.
Austin, gå. Du måste gå.
Du kan inte hålla mig kvar här ens med våld.
Lyssna på mig.
Vad är det?
Du sa att jag måste välja.
Att det var antingen du eller han.
Vet du vad?
Jag väljer honom.
Jag väljer vår far.
Det är upp till dig.
Vinnie. Min kära syster.
-Mamma? -Vinnie, förlåt mig…
Gode Gud!
Edward, jag är ledsen.
Jösses.
Jag ångrar ingenting.
Jag ville bara göra alla glada.
Emily, min älskling.
Okej, jag bryter mitt tystnadslöfte för att säga
att den här familjen är helgalen.
Sue, jag…
Emily, rör mig inte just nu.
Jag vet hur upprörd du måste vara.
Han menade det inte.
-Han lämnar dig inte, Sue. -Emily, jag struntar i Austin.
Jag bryr mig om dig.
Du måste förklara det här för mig.
-Han heter Higginson och… -Jag vet vem han är.
Jag har läst hans skrifter.
-Jag har också en hjärna. -Ja. Självklart.
Vad jag inte förstår är varför du gav den mannen
samma dikt som du gav mig.
Han inbjöd unga författare att vända sig till honom, så det gjorde jag.
Och skickade honom "Trygga i sina Alabasterkamrar".
Ja.
"Skulle du ha tid att vara den vän du tror att jag behöver?
Jag har en liten sak.
Den skulle inte belamra ditt skrivbord eller göra mer väsen än en mus."
"Vill du vara min handledare, mr Higginson? Jag är i fara, sir…"
Herregud, Emily.
Brevet får dig att verka hjälplös.
Som om du är helt ensam. Brevet nämner inte ens mig.
-Jag ville bara… -Det är som om jag ända sen jag fick barn
har slutat existera!
Snälla Sue!
Vet du vad?
Du är precis som Austin.
Vad menar du?
Du tror dig kämpa för nånting, men egentligen
flyr du bara.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson