PAŠTAS
Miela panele Dikinson,
Jūsų eilės - visiškai naujoviškos bei itin savitos.
„Naujoviškos bei savitos“.
Mano poezija nemirė.
Ji nemirė. Ji - gyva!
Dikinson
Dainavau iš Širdies, Pone
Vine! Vine! Tu nepatikėsi.
Ką tik gavau laišką nuo Tomo Ventvorto Higinsono.
Žinai, kas jis toks?
Klausyk. Jis - nepakartojamas, Vine.
Jis... Jis - abolicionistas, pastorius
ir rašantis esė „The Atlantic“.
Laisvamanis, Vine, aktyvistas,
žmogus, trokštantis pasaulį padaryti geresniu.
Ir žinai, ką?
Jam patiko mano eilės.
Jis paprašė jam atsiųsti daugiau.
Gal aš pati į karą neisiu, bet galbūt, pasimokiusi iš šito žmogaus,
sukursiu eiles, kurios bus svarbios žmonėms.
Kurios padės žmonėms.
Kodėl nieko nesakai?
Taip. Davei tylos įžadus solidarizuodamasi su kariuomene.
Žinai, Lavinja, tu išties pleti ribas
šiais savo performansais. Tavo menas tampa gana avangardiškas.
AMHERSTO SKIAUTINIŲ IR LABDAROS MUGĖ
SĄJUNGOS KAREIVIAMS PAREMTI
Prašau, žiūrėkite akimis, ne rankomis.
- Labai sudėtingi dygsniai. - Taip.
Taip mes perduodame slaptas žinutes.
Pala. Ką?
Tai bent. Amerikai nėra nė šimto metų,
o ji mano, kad išrado skiautinius?
Pirmyn, ką čia pasakysi.
- Labas, Emile. Labas, Lavinja. - Labas.
Lavinja šiandien nekalba.
Ji davė tylos įžadus žuvusiųjų garbei.
Labas, Lavinja.
Ar jums kas nors patinka?
Koks mažas... Kūdikiui?
Taip.
BALSO TEISĘ MOTERIMS!
- Kūdikiui feministui. - Tai bent. Geras.
Dievuliau. Tik pažvelkite į Betės antklodes. Jos - nuostabios.
Dėkoju. Džiaugiuosi galėdama prisidėti prie kilnaus tikslo.
Bet kvadratėliai - nelygūs.
Skiautės - skirtingų formų ir dydžių. Jos - nesimetriškos.
Kas yra? Kokia nesąmoninga antklodė.
Menas neturi būt taisyklingas.
Genialu.
- Paimsiu. - Aš atėjau pirma.
Ačiū.
Žinai? Paklausiau tavo patarimo.
Kokio?
Parašiau laišką pasauliui, ir pasaulis man atsakė.
Šaunuolė.
Edvardai, ar tau neatrodo, kad žmonės spokso į mus?
Ne.
Gal truputį.
Jaučiu sklindantį mūsų link nepritarimą iš šių miestelėnų.
Prasidės aukcionas.
Aš paaukojau senelės Norkros skiautinių antklodę.
Neabejoju, už ją sumokės gražų pinigą.
Pradinė kaina - penki doleriai.
Nesupratau?
Mano mama 1822 metais laimėjo Monsono mėlynąjį kaspiną
už šią antklodę.
Tai tik pradinė kaina.
Pirkėjai nustatys jūsų įnašo vertę, ponia Dikinson.
Tai nesąžininga.
Būtent taip veikia aukcionai.
Penki doleriai už mano šeimos palikimą? Siaubinga.
Ne.
Atleiskit. Aš neparduodu jos. Atiduokite.
Maniau, norėjote paremti mūsų kareivius, ponia Dikinson.
Žinoma, kad noriu.
Bet neseniai mirė mano sesuo,
o ši antklodė - vienintelis daiktas, susijęs su jos atminimu.
Atiduokite.
Tuomet išsipirkite antklodę.
Edvardai.
Taip?
Išpirk man šią antklodę.
Aš nešvaistysiu savo sunkiai uždirbtų pinigų antklodei,
gulėjusiai mūsų palėpėje nuo pat mūsų santuokos dienos, ponia Dikinson.
Edvardai! Nieko nėr svarbiau už šeimą.
O ši antklodė - vienintelis prisiminimas apie mano velionę seserį.
Dvidešimt žalių?
Antklodė - jūsų.
Ačiū Dievui.
Sukėlėte nemenką triukšmą, ponia Dikinson.
- Gerai. - Tiesiog...
Dikinsonai.
Konki.
Stebina, kad tu - čia.
Stebina? Kodėl?
Tai - svarbus miesto renginys.
O aš juk, šiaip jau, koledžo iždininkas.
O, taip. Žinoma.
Tačiau po paskutinio tavo laiško redaktoriui,
nepasakyčiau, kad tau itin rūpi
Sąjungos karo pajėgų rėmimas.
Nesupratau, Itamarai.
Kalbu apie tavo šiandieninį laišką, Edvardai,
kuriame tu aukštini ir garbini konfederatus.
Tai jau tikrai ne.
Tai jau taip! Išdavikas!
Džeraldai, liaukis.
Kai 1850 m. balsavai už tą pasibjaurėtiną vergų bėglių įstatymą...
- O, ir vėl. - ...aš patikėjau tavo paaiškinimu,
jog troškai kompromiso,
kad išsaugotum trapią mūsų taiką.
Tačiau dabar, vykstant karui,
kuris glemžiasi mūsų narsių sūnų gyvybes,
drįsti prašyti mūsų kažkokio neaiškaus, dviprasmiško mandagumo,
kad mes, sergėk Dieve, išgirstumėme abi puses.
Viešpatie, Edvardai.
Esi paties pykčio apologetas. Blogio.
Nedrįsk.
Aš parašiau tą laišką dėl savo brolio.
Tai, kad jis gyvena Džordžijoje, nereiškia, kad jis - mūsų priešas.
- Tai reiškia būtent tai! - Būtent toks pilietinių karų principas.
- Ačiū. - Tavo tonas buvo arogantiškas,
o tavo žinia - visai neatitinkanti laikmečio.
Blogiausia, tu pasirodei priešų šalininku. O geriausia...
Taip?
Pasirodei senamadišku.
Šiandien tapau metais vyresnis, vadinasi, tu - teisus.
O Dieve. Šiandien - jūsų gimtadienis? Sveikinu!
Su gimtadieniu.
- Aš nežinojau. - Aš jo nesureikšminu.
Jis niekada nesureikšmina gimtadienių.
Edvardai, atėjo metas tau stoti į vieną pusę.
Aš negaliu stoti prieš savo šeimą.
Tuomet rizikuoji netekti koledžo iždininko titulo,
ir Dievas težino, ko dar.
Galėjai visa tai turėti.
- Tėti, ar viskas gerai? - Taip.
Negaliu patikėti, kad ponas Konkis drįso taip šitaip užsipulti.
- Jis visada buvo itin dramatiškas. - Ir dar per tavo gimtadienį. Dieve, tėti.
Koks skirtumas?
Vis tiek greit mirsiu.
Pastaruoju metu taip sunku.
Negalim leisti jam liūdėti savo gimimo dieną.
O ką galim padaryti? Aš jau nupirkau jam šaukštą batams.
- Sugalvojau. - Ką?
Surenkime tradicinį Dikinsonų dainų vakarėlį.
Emile, kokia puiki mintis. Seniai šito nedarėme.
Užsikursim svetainėje židinį. Susirinksime prie pianino.
Ir dainuosime jo mėgstamiausias dainas.
Taip. Puiku.
Bus kaip senais gerai laikais,
kai dainuodavom prie židinio kartu su jumis, kai buvote maži.
O tavo tėčiui patinka dainuoti.
Mergaitės, šeima - viskas, ką turime.
Sutinku.
Tėtis apsidžiaugs, jog jo gimtadienio proga susirinksime visi padainuoti.
Vine.
Galėsi dainuoti be garso?
Taip gal ir geriau, Lavinja.
- Liko tik viena bėda. - Kokia?
Šeimos dainų vakarėlis neįvyks, jei nesusirinks visa šeima.
O kaip Ostinas su Siu?
Nori, kad ir jie ateitų?
Net jei Siu dar nepasirengusi leisti tau palaikyti jos kūdikį?
Už šeimą nieko nėr svarbiau. Taip jau yra.
Mama, tu teisi.
Aš juos atvesiu pas mus šįvakar. Palik tai man.
Siu!
Siu. Kas atsitiko?
Vaikas visai nemiegojo naktį,
ir aš tokia pavargusi.
Aš tikrai nemaniau, kad įmanoma būti tokiai pavargusiai. Esu tiesiog...
Emile, aš nebegaliu.
Bet tu gali, Siu. Juk tu puikiai dorojiesi.
Puikiai rūpiniesi vaikučiu.
Siu, o kur kūdikis?
Jis pas Klarą su Ana.
Žinau, jos - nenormalios piromanės,
bet aš nebeištvėriau jo verksmo.
Privalėjau atsikvėpti. Ar tai blogai?
Ne. Ne, žinoma, kad ne.
Gerai.
Siu, paklausyk manęs.
Aš tave myliu.
Netikėta.
Aš myliu tave labiau už viską pasaulyje,
ir privalai tai suprasti taip giliai, kad niekada tuo nesuabejotum.
Privalai suvokti tai kaulų smegenimis.
Ir jei reikės, kartosiu tai kas dieną,
kad įsimintum tai kuo giliau.
Nes tu esi man viskas, Siu.
Emile.
Be tavęs negaliu gyventi.
Be tavęs negaliu kvėpuoti.
Ir rašyti negaliu be tavęs.
Iš kur visa tai?
Iš mano pašėlusios širdelės.
Man gerokai palengvėjo.
Puiku. Seselė Emilė - tavo paslaugoms.
Ačiū, sesele. Išgelbėjai man gyvybę.
Šįvakar rengiame šeimos dainavimo vakarėlį tėčio gimtadienio proga.
Ateisi?
Visai smagiai skamba.
Mielai.
Ačiū tau, Siu.
Mūsų šeima be tavęs - nepilna.
Belieka įtikinti Ostiną.
- Nesijaudink. Aš tuo pasirūpinsiu. - Tikrai?
Juk aš - vis dar jo žmona. Darys tai, ką liepsiu.
Gal tu ir jo žmona, bet aš - tavo.
O Dieve. Regis, jam reikia manęs.
- Eik. - Atleisk.
Viskas gerai. Pasimatysim vakare.
Iki.
PANELĖ DIKINSON AMHERSTAS, MASAČUSETSAS
PULKININKUI T. V. HIGINSONUI BOFORTAS, PIETŲ KAROLINA
Saugiuos rūmuos Alebastro -
Nepaliesti Aušros -
Nepaliesti dienos -
Romiai miega laukiantys Prisikėlimo,
Satino sienos, Akmeninis stogas -
Taigi, prieš nerdami į mokslus, susipažinkime.
Gal galėtumėte prisistatyti?
Ir tuo pačiu pora žodžių papasakokite apie save.
Aš pradėsiu.
Mano vardas - Everetas.
Išmanau interjero dizainą.
O apie savo praeitį kalbėti nenoriu, girdi?
Noriu kalbėti apie savo ateitį.
Apie tai, kada galėsiu iš čia išsinešdint.
Taip.
- Tai jau tikrai. - Taip, biče. Amen.
Jūs čia visada gyvenote?
Mes visi čia gimę, išskyrus Erasmusą. Niekas nežino, iš kur jis.
Laikas - išmislas.
Galiu suausti savo istoriją iš skirtingų istorijų.
Kartais įgaunu voro formą.
Na, tu ir tipas, žmogau.
Gerai.
O tu?
Aš - Siena.
Jie mane vadina Siena, nes esu stambus,
bet ironiška tai, jog esu stipriausios valios iš čia esančių.
Gali juo pasikliauti.
Aš - Siena.
- Aišku. - Taip.
Taip. O kuo tu vardu?
Maiklas Jordanas.
Maiklas Jordano Upė.
Tavyje yra kažkas didingo, Maiklai Jordanai.
Ateis diena, kai žmonės plūs į stadionus, kad pažiūrėtų į tavo pergales.
Erasmusas mato ateitį.
Ateitis ir praeitis - viena, jei moki tai matyti.
Mm. Juodoji meistrystė.
Tai bent. Puiku.
Tu. Ką papasakosi apie save?
Aš vardu Solomanas.
Esu dirbęs čia virtuvėje. Žinau daugybę žolelių ir prieskonių.
Esi virėjas?
Esu žudikas.
Nunuodysiu tave tau nieko nesuuodus.
Pasisaugosiu.
Mėgink!
Jei jau susipažinom...
Išmokę abėcėlę,
galėsite parašyti bet kokį anglų kalbos žodį.
O galima „Kur mano ginklas?“
Geras!
Galiu parašyti „Jei aš - jūsų armijoj, tai duokit man ginklą.“
Bum.
Maniau, duosi mums ginklų, bakra.
Taip, ar nežadėjai pakalbėti su Higinsonu?
Žadėjo. Ir ką?
- Užsiminiau jam apie tai. - Ir ką jis?
Jis atsakė, kad tai - procesas.
Procesas? Ką tai reiškia?
Pasak Higinsono,
pirmasis Pietų Karolinos savanorių pulkas - kol kas eksperimentas.
Eksperimentas.
Jūs dar nesate oficialus pulkas, kol kas.
Iki kol Linkolnas pasirašys Išlaisvinimo aktą.
Gerai. O kada tai nutiks?
1863 metų sausio 1 d.
Higinsonas mano, kad tai įvyks greit,
bet jis negali jūsų kol kas ginkluoti.
Jam reikia gauti generolo Sakstono leidimą,
o jis turi sulaukti paties Linkolno pritarimo.
Baltaodžių vyrų begalybė pastojo mums kelią.
Norėčiau jums padėti, bet aš čia tam, kad išmokyčiau jus skaityti.
- Mes nenorim skaityti. Mes norim kautis. - Mes norim į ateitį.
Pasakysiu štai ką.
Tam, kad nusigautumėt į ateitį, jūs privalote suprasti praeitį.
O tam reikia perskaityti istoriją,
ištyrinėti visą tamsą,
skausmą,
prieštaravimus.
Amerika - vis dar paradoksas, ir mes privalom tai žinoti.
Nes jei jūs negalit pažvelgt į tą tamsą,
kaip galėsit eiti į šviesą?
Šis bakra tiesą sako.
Aha.
Pasimokykim skaityti.
Ostinai, štai kur tu.
Eik rengtis. Šįvakar esame pakviesti į tavo tėvo namus.
Nesupratau? Aš nekalbu su savo tėvu.
Taip, žinau, bet šiandien - jo gimtadienis, ir jie rengia dainavimo...
Tu negirdi nė žodžio, ką sakau, tiesa?
Aš atsiribojau nuo tėvo.
Neisiu švęsti jo gimtadienio. O tu gali eiti.
Po teisybei, apsidžiaugsiu, jei eisi.
Galėsiu likt vienas su vaiku.
Aš visai neleidžiu su juo laiko. Mielai pabūsiu su juo naktį, tik dviese.
Kurių galų tėvui likti vienam su savo vaiku?
Jei tu neisi, vaiką prižiūrės Klara su Ana.
Jos jį prižiūrės.
Tu ir vėl manęs negirdi.
Sakau, aš noriu jį prižiūrėti.
Tu net savęs nesugebi prižiūrėti.
Ką veikei visą popietę?
Vėl gėrei, spėju.
Ne. Nepaliksiu tavęs vieno su kūdikiu.
Dar pro langą jį išmesi ar ką siaubingo padarysi.
Tėvai nesutverti vaikų auklėjimui, Ostinai.
Taip jau yra.
Vyrai gimę kitiems dalykams.
Tikrai? Kokiems gi?
Pavyzdžiui, kariavimui.
Kodėl tau neužsivilkus uniformos ir neatlikus savo pareigos šaliai?
Tai - vyrų pareiga.
Gal tada tėvas tavimi didžiuotųsi.
Turi mano dainą?
Puiki daina. Ar turi „Plenty of Fish in the Sea“?
- Taip. - Ar iš eilės susidėliojai?
- Taip. - Puiku.
Jis - tikras mūsų šaunuolis
Edvardai!
Edvardai, ar girdi mane?
Girdžiu tave, moterie.
Vos neužmušėte manęs.
Ačiū Dievui. Maniau, jau būsim tavęs netekę.
Ko čia klegat?
- Tai - mano idėja. - Taip?
Norėjau surengti
seną gerą mūsų šeimos tradicinį dainavimo vakarėlį.
Na...
Muzika man tikrai nepakenktų.
Taip. Labai net norėčiau.
Jis - tikras mūsų šaunuolis Jis - tikras mūsų šaunuolis
Niekas nepaneigs
Gyvenam mes sunkiais laikais
Per liūdna džiaugsmui Per niūru eilėms
Aplink nebegirdėti Taikos dainų
Štai kas atsitiko
Tie, kurie mums kaip broliai buvo
Tapo maištininkų šutve
Ir mums su jais teks dorotis
Štai kas atsitiko
Lai bėga maištininkai tekini
Jie bėgs už jūrų marių
Tai štai, kas bus
O, kaip vaiskiai šviečia saulė
Į seną mano namą Kentukyje
Šią vasarą mes tokie linksmi
Kukurūzai stiebiasi žali
O pievos žydi
Paukščiai gieda visą dieną
Ji krestelėjo garbanomis
Viliodama visus svečius
Jos juokas niekino įžadus
Ir paaiškėjo jų galia
Linksmai ji uždainavo
Ir rūpesčiai tolyn sau nubangavo
Jūroje daug žuvų
Tik sugauk, jei gudrus
Jūroje daug žuvų
Tik sugauk, jei gudrus
Paklausyki strazdo giesmininko
Jis vis gieda ant jos kapo
Paklausyki strazdo giesmininko
Jis gieda ten Kur gluosniai raudas audžia
- Vine! - Vine! Dar. Dar.
Grok dar.
Kaip man to reikėjo.
Ačiū.
O Dieve. Dabar, kai galvoje išnyko rūkas,
norėčiau pasidalinti mintimi apie tavo vieną eilėraštį.
Mano eilėraštį? Kurį?
Tą, kurį atsiuntei man tą vakarą, prieš gimstant mano vaikui.
„Saugiuos rūmuos Alebastro“.
Tas, kurį nusiunčiau...
Nusiuntei kam?
Tau. Taip. Tęsk.
Tai, žinoma, nuostabus eilėraštis.
Tie mirties ir sniego vaizdiniai.
Jis - nuostabus, Emile.
Bet?
- Ar yra „bet“? - O, ne.
Ne visai bet. Tik galbūt.
Pamaniau, gal jis skambėtų geriau be antro posmo.
Be jo?
Tik mano nuomonė.
Bet aš žinau, kad mano nuomonė tau svarbesnė nei kitų.
Metas prisiminimams.
Edvardai, pasidalinkime savo geriausiais prisiminimais.
Ar tokių yra?
Žinoma, kad yra.
Papasakokite, kaip judu susipažinote?
Gerai.
- Gūdžiame XV amžiuje... - Edvardai!
- …kai aš... - Papasakok.
Gerai jau, gerai.
Taigi, mes...
Tuomet buvau augalotas vyrukas, Masačusetso valstijos milicijos narys.
Mes buvome dislokuoti Monsone.
Kur aš užaugau.
Vieną vakarą nuėjau į chemijos paskaitą Monsono akademijoje,
ir ką jūs sau manot,
sėdėjau šalia jaunosios panelės Emilės Norkros.
Ką? Mama, lankeisi chemijos paskaitoje?
Patikėk, aš ten tik užėmiau vietą broliui.
Vos prasidėjus mokslams, išskubėjau namo.
Bet chemijos paskaitoje ji pasiliko, šiaip jau.
Jis buvo majoras, su juosta, kardu ir visu kuo.
Tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio.
Ar todėl tris mėnesius neatsakei į mano laišką, kuriame pasipiršau?
Netruko tiek ilgai.
Ji kankino mane tris mėnesius. Neįtikėtina.
Kokios buvo jūsų vestuvės?
Vestuvės. Palaukite.
Prisimenu, kad prieš tai visą naktį nemiegojau.
Tiesiog spoksojau į žvakę,
kol ji sudegė visa ir užgeso.
Mano sesuo Lavinja, amžiną jai atilsį, nenorėjo, kad tekėčiau.
Ji manė, kad aš dar per jauna.
Ji bijojo likti viena ūkyje be manęs.
Ji išties panikavo dėl to.
Pamenu, per vestuves ji sėdėjo ir verkė.
Tai...
Bet viskas puikiai susitvarkė.
Puiki šeima su Edvardu, trys nuostabūs vaikai.
Ir nesvarbu, kad mamos jau nebepamačiau,
nes kai, pagimdžiusi tave, galėjau išvykti į Monsoną
po to, kai gimėte jūs trys.
jos gyvybę jau buvo pasiglemžusi geltonoji karštinė.
Saldūs prisiminimai.
Taip. Puiku.
Žinai, šįryt mačiau savo vestuvinę suknelę.
Ji gulėjo šalia senelės Norkros skiautinių antklodės,
dulkėdama.
Aš prisimenu tą suknelę.
Tikrai, tiesa?
- Taip. Apsivilk ją. - Edvardai.
Edvardai, liaukis.
- Jau nebeįlįsiu. - Mama, apsivilk.
Liaukitės, aš jau nebe ta paauglė nuotaka,
kurią jūsų tėvas išplėšė iš gimtųjų namų.
Man tu visad liksi paaugle nuotaka.
Gerai, tai...
Ilgiuosi savo sesers.
Gyvenimas visiem mums - sunkus, tiesa?
Apie tai žinau vieną dainą.
Padainuok.
Stabtelėkime gyvenimo kelionėje
Ir suskaičiuokime ašaras
Srėbdami sielvartą su pavargėliais
Yra daina, kuri skambės
Ilgai tavo ausyse
O, sunkūs laikai, nebeateikite
Ši daina
Nuovargio ženklas
BRANGIOS BETE IR HELEN
Sunkūs laikai, sunkūs laikai
Nebeateikite
Kiek dienų lūkuriuojat
Prie mano trobelės slenksčio
O, sunkūs laikai
Nebeateikite daugiau
Mes ieškom džiaugsmo ir grožio
Ir muzikos lengvos bei džiugios
Visa tai - trapu
Išnyksta ties slenksčiu
Nors tylūs jų balsai
Jų maldaujantys žvilgsniai sako
O, sunkūs laikai
Nebeateikite daugiau
O, sunkūs laikai
Nebeateikite daugiau
Tu atėjai.
Su gimtadieniu, tėve.
Ačiū. Džiugu, kad atėjai.
Nuostabi daina.
Taip. Man labai patiko.
Gal vieną dieną jūs abu išmokysite jos savo vaiką.
Aš su Emile?
Ne. Tu su Ostinu.
Mes pasinėrėme į malonius prisiminimus.
Jei jau prakalbome apie prisiminimus, aš greit grįšiu.
- Kur eini? - Į viršų.
Ko?
Aš tuoj.
Ostinai, ar tau dar negana?
Paklausyk žmonos. Ji - teisi.
Aš norėčiau tarti porą žodžių, jei jūs nieko prieš.
Tostas gimtadienio proga. Taip, žinoma.
Tai bus ne visai tostas.
Dėl Dievo meilės.
Tai štai.
Aš ilgai galvojau.
Neįprastas tau užsiėmimas.
Kaip jums visiems jau žinoma, aš jaučiausi nelaimingas.
Žinoma, visa šalis nelaiminga. Skęstanti nelaimėje ir skausme.
Kartais sunku atskirti savo asmeninį skausmą nuo visos visuomenės,
suprantate?
Tačiau tiesa yra tai, jog man nepatinka, kaip nugyvenau gyvenimą.
Dėl nesuskaičiuojamų priežasčių.
„Nugyvenau“? Tu juk dar jaunas, mano berniuk.
Taip, tiesa.
Mano gyvenimas dar nesibaigė,
o tai reiškia, kad dar galiu kai ką pakeisti.
Ką dar keisti?
- Abejoju, ar dabar tinkamas laikas... - Leisk man kalbėti, Emile.
Šįvakar priėmiau svarbius sprendimus
ir atėjau jais su jumis pasidalinti.
Visų pirma, aš išeinu iš teisinės Edvardo Dikinsono ir sūnaus firmos.
Atidarysiu nuosavą firmą.
Nuosavą?
Tu dar nepasirengęs tam.
Iš kur gausi klientų?
Ar ketini tiesiog pervilioti manuosius?
Aš jau turiu kelis klientus, šiaip jau,
nes ketinu specializuotis naujoje teisės sferoje.
Atsiprašau? Kokioje gi?
Skyrybose.
Skaičiau apie tai.
Panašu, kad skyrybų advokatų šiais laikais vis dažniau prireiks.
Vis daugiau santuokų, į kurias giliau pažvelgus,
slepia nesutaikomus prieštaravimus,
kaip, pavyzdžiui, jankiai ir konfederatai.
Ateina metas, kai kartu gyventi tiesiog nebegali.
O aš neblogai tai išmanysiu,
nes pats patyriau tokią santuoką.
Aš skiriuosi su tavimi, Siuzana.
Ir vaiką paimsiu savo globon.
Mano vestuvinė suknelė.
- Pala. Kas vyksta? - Tiesiog...
Aš rimtai. Jau pakaks.
Tai, kad ir kas tai buvo, baigta.
Iš ryto tu šito net neprisiminsi.
Verčiau grįšiu į viršų.
Ostinai, kaip tu galėjai?
Manau, kad tu žinai, kaip, Emile.
Manau, tu tai žinai kur kas geriau nei kiti.
Jau visai pragėrei galvą.
Ostinai, aš neleisiu, kad save žlugdytum.
Neleisiu tau susigriauti savo gyvenimo!
Dėl to nesijaudink. Tu man jį jau sugriovei.
Liaukis. Liaukis tučtuojau!
Gal imk ir tvok man! Pirmyn.
Mušk mane, kaip mušdavai ją.
Ostinai.
Ką?
Mes visi tai žinojom. Tik apsimetinėjom.
Bet aš neketinu ilgiau paisyti šito nevykėlio jausmų.
- Emile. - Aš nesusikursiu sau ateities,
jei meluosiu dėl praeities.
Praeities pakeisti negaliu.
Bet aš niekada nepaliksiu šeimos,
nepaliksiu ir tavęs.
Ostinai, išeik. Dink iš čia.
Nė neketinu ilgiau čia užsibūti.
Ei, klausyk.
Ko?
Sakei, kad turiu pasirinkti.
Sakei, arba aš su juo, arba su tavim.
Žinai, ką?
Aš renkuosi jį.
Aš renkuosi mūsų tėvą.
Tuomet laidok save.
Vine. Mano mieloji sese.
- Mama? - Vine, atleisk man...
Brangus Dieve!
Edvardai, atleisk man.
Jėzau Kristau.
Aš nieko nesigailiu.
Aš tik norėjau, kad visi būtų laimingi.
Emile, meile mano.
Aš nutraukiu tylos įžadus, kad pasakyčiau,
jog mūsų šeima - visiškai pamišusi.
Siu, aš...
Emile, neliesk manęs dabar.
Suprantu, kaip tau sunku.
Jis kalbėjo nerimtai.
- Jis tavęs nepaliks, Siu. - Emile, Ostinas man nerūpi.
Man rūpi tu.
Paaiškink man tai.
- Jo pavardė - Higinsonas, ir... - Žinau, kas jis toks.
Esu skaičiusi jo kūrinius.
- Aš turiu smegenis, pamiršai? - Taip, žinoma.
Aš nesuprantu, kodėl šiam žmogui davei
tą patį eilėraštį, kurį atidavei man.
Jis paskatino jam parašyti jaunus rašytojus, tad parašiau.
Ir nusiuntei jam „Saugiuos rūmuos Alebastro“.
Taip.
„Ar nesutiktumėte tapti tuo draugu, kurio, manote, man reikia?
Daug vietos neužimsiu.
Neužimsiu jūsų stalo, netriukšmausiu kaip pelė.“
„Ar sutiksite būti mano mokytoju, pone Higinsai? Aš - pavojuje, pone...“
Dievulėliau, Emile.
Galima pamanyti, kad esi bejėgė.
Lyg būtum likusi vienut vienutėlė. Manęs čia - nė kvapo.
- Norėjau paminėti. Tik... - Po to, kai gimė vaikas,
aš, regis, nustojau egzistavusi!
Siu, prašau!
Žinai, ką?
Tu - tokia pati kaip ir Ostinas.
Ką tai reiškia?
Tu manai, jog kovoji už kažką, bet iš tiesų
tu tiesiog bėgi.
Išvertė Egidija Namavičė