PASTS
Mīļā mis Dikinsone,
jūsu rakstītais atstāj pavisam jaunas un oriģinālas dzejas iespaidu.
"Pavisam jaunas un oriģinālas."
Mana dzeja nav mirusi.
Tā nav mirusi. Tā ir dzīva!
Dikinsone
Dziedāts no Sirds, Augstība
Vinnij! Vinnij! Tu neticēsi.
Es tikko saņēmu vēstuli no Tomasa Ventvorta Higinsona.
Vai zini, kas viņš ir?
Labi. Viņš ir apbrīnojams, Vinnij.
Viņš ir… Viņš ir abolicionists un mācītājs,
un viņš raksta esejas žurnālam Atlantic.
Viņš ir brīvdomātājs, Vinnij, aktīvists,
cilvēks, kas tiešām vēlas padarīt pasauli par labāku vietu,
un - uzmini!
Viņam patīk mani dzejoļi.
Viņš man lūdza nosūtīt vēl.
Es nevaru pati doties karā, bet varbūt, mācoties no šī cilvēka,
es varēšu rakstīt dzejoļus, kas ļaudis tiešām uzrunās.
Dzejoļus, kas var palīdzēt.
Kāpēc tu neko nesaki?
Skaidrs. Pieņēmi klusēšanas zvērestu, solidarizējoties ar kareivjiem.
Zini, Lavīnij, tu tiešām esi radikāla
savā ilgstošo performanču mākslā. Tu kļūsti diezgan avangardiska.
AMERSTAS STEPĒTO SEGU LABDARĪBAS TIRDZIŅŠ
SAVIENĪBAS KAREIVJU ATBALSTAM
Lūdzu, skatieties ar acīm, nevis rokām.
-Šuvums ir tik sarežģīts. -Jā.
Tā mēs tur ieliekam visus slepenos vēstījumus.
Pag! Ko?
O! Amerika ir valsts mazāk nekā 100 gadus,
un mēs uzskatām, ka uzgudrojām stepēšanu?
Mēs laikam rullējam.
-Sveikas, Emīlij, Lavīnij! -Sveika!
Lavīnija šodien nerunā.
Viņa pieņēmusi klusēšanas zvērestu, godinot kritušos.
Sveika, Lavīnij!
Nu, vai redzat kaut ko, kas jums patīk?
Tā… Tā ir ļoti maza. Domāta mazulim?
Jā.
BALSSTIESĪBAS SIEVIETĒM!
-Feministu mazulim. -O! Skaidrs.
Ak dievs! Paskaties uz Betijas stepējumiem! Vienreizīgi.
Paldies. Prieks vākt naudu cēlam mērķim.
Kvadrātiņi nav saskanīgi.
Tiem ir dažādas formas un izmērs. Nav simetriski.
Kas tas ir? Nesaprotams stepējums.
Mākslai nav jābūt saprotamai.
Viņa ir ģēnijs.
-Es pērku. -Es biju pirmā.
Paldies.
Zini ko? Es paklausīju tavam padomam.
Kādam padomam?
Es uzrakstīju vēstuli pasaulei, un pasaule man atbildēja.
Redzi nu!
Edvard, vai tev nešķiet, ka ļaudis uz mums blenž?
Nē.
Varbūt mazliet.
Es no šiem pilsētniekiem jūtu diezgan nosodošu attieksmi.
O, sākas izsole.
Es ziedoju vecāsmātes Norkrosas stepēto segu.
Tā noteikti ienesīs krietnu žūksni.
Par šo segu sāksim solīšanu no pieciem dolāriem.
Ko, lūdzu?
Mana māte 1822. gadā ar šo segu kļuva par Monsonas stepētāju konkursa uzvarētāju.
Tā ir tikai sākumcena.
Jūsu ziedojuma vērtību noteiks pircēji, misis Dikinsone.
Tas nav godīgi.
Tāda ir izsoļu būtība.
Pieci dolāri par manu ģimenes mantojumu? Briesmīgi!
Nē.
Piedodiet! Es izlēmu nepārdot. Dodiet to atpakaļ!
Man likās, ka vēlaties atbalstīt kareivjus, misis Dikinsone.
Nu protams, vēlos.
Bet tikko nomira mana māsa
un šī sega ir vienīgais, kas man palicis par piemiņu no viņas.
Dodiet!
Ja vēlaties segu atgūt, jums nāksies par to solīt.
Edvard!
Jā?
Tev šī sega ir jāatpērk.
Es netērēšu savu sūri grūti pelnīto naudu par segu,
kas glabājusies mūsu bēniņos, kopš apprecējāmies, misis Dikinsone.
Edvard! Nav nekā svarīgāka par ģimeni.
Un šī sega ir vienīgais, kas man palicis par piemiņu no mirušās māsas.
Divdesmit dolāru?
Tā ir jūsu.
Paldies dievam!
Tu sacel lielu brēku, misis Dikinsone.
-Nuja. -Tikai…
Dikinson!
Konkij!
Esmu pārsteigts, tevi te redzot.
Pārsteigts? Kāpēc?
Šis ir svarīgs sabiedrisks notikums.
Nemaz nerunājot par to, ka esmu koledžas kasieris.
Ak jā. Protams.
Bet pēc tavas nesenās vēstules redaktoram
es nebūtu domājis, ka tev īpaši rūp mūsu Savienības karavīru atbalstīšana.
Par ko tu runā, Itamār?
Par tavu vēstuli šīsdienas avīzē, Edvard,
kurā tu zemiskos konfederātus cildini un paud viņiem atbalstu.
Es neko tādu nerakstīju.
Rakstīji gan! Nodevējs!
Džerald, beidz!
1850. gadā, kad tu balsoji par to pretīgo Izbēgušo vergu likumu…
-Jau atkal… -…es biju gatavs pieņemt
tavu pamatojumu, ka tu to darīji kompromisa vārdā,
lai saglabātu mūsu trauslo mieru.
Bet tagad, kad plosās karš,
prasot mūsu drosmīgo dēlu dzīvības,
tu uzraksti šo… šo neiejūtīgo, neizprotamo lūgumu pēc pieklājības,
aicinot mūs ieklausīties abās pusēs.
Ak dievs, Edvard!
Tu attaisno nelietību. Ļaunumu.
Kā tev nav kauna!
Es šo vēstuli rakstīju brāļa vārdā.
Tas vien, ka viņš dzīvo Džordžijā, nepadara viņu par mūsu ienaidnieku.
-Pilnīgi noteikti padara! -Tāda ir pilsoņkara būtība.
-Paldies. -Tavs tonis bija vīzdegunīgs
un vēstījums - neatbilstošs sabiedrības noskaņojumam.
Sliktākajā gadījumā tu izskaties pēc fanātiķa. Un labākajā…
Jā?
Pēc fosilijas.
Šodien es kļuvu par gadu vecāks, tāpēc tev laikam taisnība.
Ak dievs! Jums šodien ir dzimšanas diena? Daudz laimes!
-Es nezināju. -Man nepatīk to uzsvērt.
Viņam nekad nav paticis svinēt savu dzimšanas dienu.
Edvard, tev ir pienācis laiks izvēlēties, kurā pusē nostāties.
Es nevaru nostāties pret savu ģimeni.
Nu, tad tu riskē zaudēt savu koledžas kasiera titulu
un Dievs vien zina, ko vēl.
Šis varēja būt tavs.
-Tēt, tev viss labi? -Jā.
Neiedomājami, ka misters Konkijs tev tā uzbruka.
-Vienmēr bijis tendēts uz drāmu. -Un tavā dzimšanas dienā. Ak dievs, tēt.
Nu kāda gan starpība?
Es tāpat drīz būšu miris.
Pēdējā laikā ir bijis tik grūti.
Nedrīkstam pieļaut, ka viņš savā dzimšanas dienā skumst.
Ko varam darīt? Es viņam jau nopirku apavu lāpstiņu.
-Es zinu. Zinu. -Ko?
Mums jāsarīko klasiskais Dikinsonu dziesmu vakars.
Emīlij, tā ir brīnišķīga doma. Mēs tik sen to neesam darījuši.
Jā, iekursim viesistabā kamīnu. Sapulcēsimies pie klavierēm.
Dziedāsim viņa iemīļotās dziesmas.
Jā. Ideāli.
Tas būs tāpat kā senāk -
dziedāsim kopā pie kamīna gluži kā jūsu bērnībā.
Jūs zināt, ka tētim patīk dziesmu vakari.
Meitenes, ģimene tiešām ir viss, kas mums ir.
Piekrītu.
Tēti dzimšanas dienā ļoti iepriecinās mūsu kopīgā dziedāšana!
Vinnij!
Vari plātīt muti?
Varbūt tā pat ir labāk, Lavīnij.
-Tagad mums ir tikai vēl viena problēma. -Kāda?
Kas tas par ģimenes dziesmu vakaru bez visiem ģimenes locekļiem.
Kā ir ar Ostinu un Sū?
Tātad tu gribi, lai viņi nāk?
Pat ja Sū vēl nav gatava ļaut tev turēt mazuli?
Nav nekā svarīgāka par ģimeni. Pavisam vienkārši.
Mamm, tev taisnība.
Es panākšu, ka viņi pievienojas. Atstāj to manā ziņā!
Sū!
Sū! Kas noticis?
Šonakt mazulis negulēja un visu laiku raudāja,
un es esmu tik nogurusi.
Es tiešām nezināju, ka ir iespējams būt tik nogurušai. Es tikai…
Emīlij, es nedomāju, ka to spēju.
Bet tu to dari, Sū. Tu jau to dari.
Tu lieliski rūpējies par savu bērnu.
Sū, kur ir tavs bērns?
Viņš ir kopā ar Klāru un Annu.
Zinu, ka viņas ir ķertas piromānes,
bet es vairs nespēju klausīties viņa brēkšanā.
Man vajadzēja atelpu. Vai tas ir nepareizi?
Nē. Nē, nē. Protams, nav.
Labi.
Sū, paklausies!
Es tevi mīlu.
Nu, to es negaidīju.
Un es tevi mīlu vairāk par visu vai jebkuru citu uz Zemes,
un tev tas ir jāzina tik skaidri, lai tu nekad par to nešaubītos.
Tev tas ir jāzina dziļi sirdī.
Un, ja tas man būs jāsaka katru dienu,
lai tu to saprastu, tad es to darīšu.
Jo tu man esi viss, Sū.
Emīlij!
Es nespēju bez tevis dzīvot,
es nespēju bez tevis elpot
un nespēju bez tevis rakstīt.
No kurienes šie vārdi?
No manas samaitātās sirsniņas.
Es jūtos daudz labāk.
Lieliski. Medmāsa Emīlija ir tavā rīcībā.
Paldies, māsa. Šķiet, tu man izglābi dzīvību.
Šovakar rīkojam ģimenes dziesmu vakaru par godu tēta dzimšanas dienai.
Vai atnāksi?
Vispār tas izklausās tiešām jauki.
Labprāt.
Paldies, Sū.
Bez tevis šī ģimene nav pilnīga.
Tagad mums tikai jāpārliecina Ostins.
-Neraizējies! Es par to parūpēšos. -Tiešām?
Galu galā, es joprojām esmu viņa sieva. Viņam jādara tas, ko lieku.
Varbūt tu esi viņa sieva, bet es esmu tavējā.
Ak dievs! Šķiet, ka viņam mani vajag.
-Ej! -Piedod!
Nekas. Tiksimies vakarā!
Uz tikšanos!
MIS E. DIKINSONEI AMERSTĀ, MASAČŪSETSĀ
PULKV. T. V. HIGINSONS BOFORTĀ, DIENVIDKAROLĪNĀ
Drošībā Alabastra Kambaros -
Tos neskar Rīts -
Un dienasvidus -
Guļ rāmie Atdzimšanas biedri,
Atlasa Spāres un Akmens Jumts -
Tā. Pirms ķeramies pie darba, es gribētu noskaidrot, kas ieradušies.
Katrs, lūdzu, nosauciet savu vārdu
un pie reizes nedaudz pastāstiet par sevi!
Es sākšu.
Mani sauc Everets.
Man ir ideāla gaume interjera dizainā.
Un es negribu runāt par savu pagātni, ja?
Es gribu runāt par savu nākotni.
Par nākotni, kad varēšu no šejienes notīties.
Jā.
-Tieši tā. Tieši tā. -Jā, vecīt. Āmen!
Vai tu vienmēr esi dzīvojis šeit?
Visi esam dzimuši šeit, izņemot Erasmusu. Neviens nezina, no kurienes viņš nāk.
Laiks ir fikcija.
Kā jebkurā citā stāstā, es sevi ieaužu vēsturē un izaužu no tās.
Reizēm es pieņemu zirnekļa formu.
Tu esi baigais frukts, vecīt.
Nu labi.
Un tu?
Esmu Mūris.
Mani sauc par Mūri, jo esmu liels,
bet - ironiski - visvairāk esmu pazīstams ar savu rakstura spēku.
Viņš ir pamatīgs atbalsts.
Esmu Mūris.
-Sapratu. -Jā.
Jā. Un kā sauc tevi?
Maikls Džordans.
Maikls Rivers Džordans.
Tevī ir diženums, Maikl Džordan.
Kādudien cilvēki piepildīs stadionus, lai skatītos, kā tu uzvari.
Erasmuss redz nākotni.
Nākotne un pagātne pastāv līdzās, ja vien cilvēks spēj to saskatīt.
Un tā ir melnādaino izcilība.
O! Labi.
Tu. Vai vēlies kaut ko pastāstīt?
Mani sauc Solomens.
Agrāk strādāju te virtuvē. Pazīstu visus garšaugus un garšvielas.
Tātad esi labs pavārs?
Esmu slepkava.
Es tevi noindēšu. Tu pat nenojautīsi.
Es uzmanīšos.
Vari mēģināt!
Nu, tagad, kad esat stādījušies priekšā…
Kad zināsiet alfabētu,
varēsiet izburtot jebkuru angļu valodas vārdu.
Varēšu izburtot: "Kur mans šaujamais?"
Savējais!
Varēšu izburtot: "Ja esmu armijā, tad dodiet man ieroci!"?
Bum!
Domāju, ka tu mums sagādāsi ieročus, bakra.
Jā, vai neteici, ka runāsi ar Higinsonu?
Viņš teica. Kā pagāja saruna?
-Es viņam to pateicu. -Un ko viņš?
Viņš teica: "Tas ir procesā."
"Tas ir procesā." Ko tas nozīmē?
Higinsons saka:
Dienvidkarolīnas pirmais brīvprātīgo pulks joprojām ir tāds kā eksperiments.
Eksperiments.
Šķiet, ka jūs vēl neesat oficiāli apstiprināts pulks.
Kamēr Linkolns nav parakstījis Vergu atbrīvošanas deklarāciju.
Labi. Un kad tas notiks?
1863. gada 1. janvārī.
Higinsons uzskata, ka tas būs drīz,
bet viņš pats jūs apbruņot nevar.
Viņam vajadzīga ģenerāļa Sakstona atļauja,
kam jāgaida apstiprinājums no paša Linkolna.
Bezgalīgi daudz balto vīriešu sastājušies mums ceļā.
Kaut es varētu jums palīdzēt, bet esmu te tikai, lai mācītu jums lasīt.
-Negribam lasīt. Gribam cīnīties. -Mēs gribam nokļūt nākotnē.
Varu pateikt, lūk, ko.
Lai sasniegtu nākotni, ir jāsaprot pagātne.
Un tas nozīmē lasīt par vēsturi,
pētīt visu to tumsu,
sāpes,
paradoksu.
Amerika pati par sevi ir paradokss, un mums tas ir jāizpēta.
Jo, ja cilvēks nevar ieskatīties acīs tai tumsai,
kā viņš var virzīties uz priekšu, uz gaismu?
Tam bakram varētu būt taisnība.
Jā.
Mācīsimies lasīt!
Ostin, te tu esi.
Ej saģērbies! Mūs šovakar gaida tava tēva mājā.
Ko, lūdzu? Es ar savu tēvu nesarunājos.
Jā, es zinu, bet viņam ir dzimšanas diena un viņi rīko dziesmu vakaru, un…
Tu manī vispār neklausies, vai ne?
Es no sava tēva esmu nošķīries.
Es neapmeklēšu viņa dzimšanas dienu. Bet es neatturēšu tevi no došanās turp.
Patiesībā es pat gribētu, lai tu ej.
Atstāj mani te vienu ar mazuli.
Neesmu varējis pabūt ar viņu kopā. Es labprāt pavadītu vakaru divatā ar viņu.
Kāpēc gan lai tēvs gribētu pavadīt vakaru viens ar bērnu?
Ja nenāksi, mazulis paliks ar Klāru un Annu.
Viņas var viņu pieskatīt.
Tu atkal manī neklausies.
Es teicu, ka gribu par viņu parūpēties.
Tu pat neesi spējīgs parūpēties par sevi.
Ko tu visu pēcpusdienu darīji?
Es pieņemu, ka atkal dzēri.
Nē. Es nevaru tevi atstāt vienu ar bērnu.
Tu droši vien izmestu viņu pa logu vai pieļautu citu briesmīgu negadījumu.
Tēvi nav labi audzinātāji, Ostin.
Tā tas vienkārši ir.
Vīriešiem ir citi pienākumi.
Tiešām? Kādi?
Piemēram, cīnīties karā.
Kāpēc tu nevarētu uzvilkt formastērpu un darīt to, kas jādara?
Tā dara vīrieši.
Tad varbūt tēvs tiešām ar tevi lepotos.
Tev ir mana dziesma?
Laba dziesma. Tev ir "Jūrā vēl zivju ir daudz"?
-Jā. -Tās ir pareizajā secībā?
-Jā, jā, un… -Lieliski.
Jo viņš mums ir puisis uz goda Jo viņš mums ir puisis uz goda
Edvard!
Edvard, vai tu mani dzirdi?
Es tevi lieliski dzirdu, sieviete.
Tas mani gandrīz nobeidza.
Paldies dievam! Likās - šoreiz tevi zaudējām.
Kāpēc tāda jezga?
-Tā bija mana ideja. -Jā?
Tikai gribēju sarīkot vecmodīgu ģimenes dziesmu vakaru.
Tev uz dzimšanas dienu.
Nu…
Domāju, ka nedaudz mūzikas man patiktu.
Jā. Man tiešām ļoti patiktu.
Jo viņš mums ir puisis uz goda Jo viņš mums ir puisis uz goda
Un nenoliegs to neviens
Šis laiks ir grūts un satraucošs
Par skumju līksmei Par skarbu dzejai
Jo miera dziesmas Neskan vairs
Lūk, tādas tās lietas
Tie vīri, kas mums bij' kā brāļi
Par nemierniekiem kļuvuši
Un tagad viņiem brāziens būs
Lūk, tādas tās lietas
Tādas ir tās lietas
Nemierniekiem jāpazūd
Liksim viņiem mukt Pār zemi, jūru
Lūk, tādas tās lietas
O, cik spoži saule spīd
Pār senču mājām Kentuki
Šovasar ir ļaužu sirdīs prieks
Kukurūza aug
Un pļavu ziedi klāj
Bet putniņi augu dienu dzied
Kāda dāma noraidīja
It visus, kas bildināja
Par laulību zvērestiem smēja
Gan patiesiem, gan nepatiesiem
Dziedāja priecīgi
Un galvu nelauzīja
Jo jūrā vēl zivju ir daudz
Un tās ir labu labās
Jo jūrā vēl zivju ir daudz
Un tās ir labu labās
Dzirdi - atdarinātājputns
Pār viņas kapu Vēl atdarinātājputns dzied
Dzirdi - atdarinātājputns
Joprojām dzied Pie sēru vītoliem
-Jē, Vinnij! -Vinnij! Jē! Vēl. Vēl.
Turpini spēlēt!
Man to vajadzēja.
Paldies.
Ak dievs! Tagad, kad prāts kļūst skaidrāks, man…
man bija kāda doma, ko gribēju tev pateikt par tavu dzejoli.
Par dzejoli? Par kuru?
Par pēdējo, ko man atsūtīji tieši pirms bērna dzimšanas.
"Drošībā Alabastra Kambaros".
Viens no tiem, ko nosūtīju…
Kam tu ko nosūtīji?
Tev. Tas… Jā. Turpini!
Jā, nu, saproti, tas ir neparasts dzejolis.
Nāves un sniega tēlainums.
Tas ir vienkārši skaisti, Emīlij.
Bet?
-Vai ir "bet"? -Nē, nē.
Nav "bet". Tikai "varbūt". Es…
Es iedomājos, ka varbūt tas būtu labāks bez otrā panta.
Bez?
Nu, tas ir tikai mans viedoklis.
Bet es zinu, ka mans viedoklis tev ir svarīgāks par jebkura cita.
Laiks atcerēties bijušo.
Edvard, dalīsimies mūsu mīļākajās atmiņās.
Vai mums tādas ir?
Protams, ir.
Varbūt izstāstiet, kā jūs iepazināties.
Nu labi.
-Tas bija 15. gadsimtā… -Edvard!
-…un es… -Izstāsti taču!
Nu labi. Labi. Labi.
Labi. Tātad…
Es biju spēcīgs jauneklis, Masačūsetsas štata zemessardzes biedrs.
Un mani nosūtīja uz Monsonu.
Tur es uzaugu.
Un kādu vakaru es aizgāju uz ķīmijas lekciju Monsonas akadēmijā,
un - kas to būtu domājis -
man blakus apsēdās jaunā mis Emīlija Norkrosa.
Ko? Mammu, tu gāji uz ķīmijas lekciju?
Tici man, es tur biju tikai tāpēc, lai aizņemtu vietu brālim.
Biju plānojusi steigties mājās, tiklīdz sāktos kas zinātnisks.
Jā, bet viņa palika ķīmijas dēļ, ja drīkstu tā izteikties.
Viņš bija majors ar lenti un zobenu, un visu pārējo.
Mīlestība no pirmā acu skata.
Vai tāpēc tu trīs mēnešus neatbildēji uz manu bildinājuma vēstuli?
Tas nebija tik ilgi.
Trīs mēnešus viņa atstāja mani tvīkstam. Trīs mēnešus.
-Neticami. -Kādas bija kāzas?
Kāzas. Padomāsim!
Atceros, ka iepriekšējā vakarā biju tik satraukta, ka nespēju aizmigt.
Tā nu es vienkārši skatījos uz sveci, kas dega arvien zemāk,
līdz tās gaisma izdzisa uz visiem laikiem.
Mana māsa Lavīnija - lai Dievs mielo viņas dvēseli - negribēja, ka es precos.
Viņa domāja, ka esmu pārāk jauna.
Viņa nezināja, kā izdzīvos fermā bez manis.
Viņa par to bija panikā.
Atceros, ka visu kāzu dienu viņa mirka asarās.
Tas ir…
Paskat - viss izvērtās labi.
Lieliska dzīve ar Edvardu, trīs burvīgi bērni.
Un kas par to, ka es vairs nekad nesatiku māti,
jo, kad pēc jūsu visu piedzimšanas varēju aizbraukt uz Monsonu,
viņu jau bija nopļāvis dzeltenais drudzis.
Jaukas atmiņas.
Jā. Lieliskas.
Zini, es šorīt redzēju savu kāzu kleitu.
Tā bija iepakota kopā ar vecāsmātes Norkrosas segu,
krāja putekļus.
Es atceros to kleitu.
Atceries gan, vai ne?
-Jā. Tev vajadzētu to uzvilkt. -Edvard!
Edvard, izbeidz!
-Tā man nederētu. -Mamm, pamēģini!
Lūdzu, es vairs neesmu tā meitenīgā līgava,
kuru jūsu tēvs izrāva no manas ģimenes azotes.
Man tu vienmēr būsi tā meitenīgā līgava.
Labi, tas…
Man pietrūkst māsas.
Mums visiem dzīve ir grūta, vai ne?
Man šķiet, ka es par to zinu kādu dziesmu.
Tad aiziet!
Apstāsimies dzīves ceļā
Un as'ras skaitīsim
Slīgstot skumjās ar nelaimīgajiem
Dziesma kāda vēl skanēs
Mums ausīs mūžīgi
O, laiki grūtie, neatgriezieties!
Dziesma skan
Nogurušo nopūta
MĪĻĀ BETIJA UN HELĒNA
Laiki grūtie, laiki grūtie
Neatgriezieties!
Dienām ilgi kavējāties
Pie manas būdas durvīm
O, laiki grūtie
Neatgriezieties!
Kamēr tiecamies pēc dailes
Un gaišas mūzikas
Vāri veidoli
Pie durvīm vīd
Viņu balsis ir mēmas
Bet lūdzošs skatiens teiks
O, laiki grūtie
Neatgriezieties!
O, laiki grūtie
Neatgriezieties!
Tu atnāci.
Daudz laimes dzimšanas dienā, vecais!
Paldies. Man prieks, ka uz šo tu paspēji.
Tā ir tik skaista dziesma.
Jā. Man patīk.
Varbūt jums tā kādudien jāiemāca mazajam zēnam.
Jūs domājat - man un Emīlijai?
Nē. Es domāju - tev un Ostinam.
Mēs šovakar dalāmies mīļās atmiņās.
Runājot par atmiņām - tūlīt būšu atpakaļ.
-Kur tu ej? -Augšā.
Ko?
Tas nebūs ilgi.
Ostin, vai nedomā, ka tev pietiek?
Ieklausies sievā! Viņai taisnība.
Patiesībā es gribētu pateikt dažus vārdus, ja drīkstu.
Dzimšanas dienas tosts. Jā, runā!
Tas nebūs gluži tosts.
Dieva dēļ!
Labs ir. Tad nu, lūk.
Es šo to pārdomāju.
Parasti tu tā nedari.
Es nevienu no jums nepārsteigšu, sakot, ka esmu bijis nelaimīgs.
Protams, visa mūsu valsts ir nelaimīga. Nelaimīga un cieš sāpes.
Un reizēm ir grūti atšķirt savas sāpes no visas sabiedrības bēdām, vai ne?
Bet lieta tāda, ka man nepatīk tas, kāda ir izvērtusies mana dzīve.
Tam ir vairāk iemeslu, nekā spēju saskaitīt.
"Izvērtusies"? Bet tu vēl esi jauns, manu zēn.
Jā, pareizi.
Mana dzīve vēl nav galā,
un tas nozīmē, ka man vēl ir iespēja kaut ko mainīt.
Kā to saprast - "mainīt"?
-Diez vai šis ir īstais brīdis… -Ļauj man runāt, Emīlij!
Šovakar esmu pieņēmis dažus svarīgus lēmumus un gribu jums tos atklāt.
Pirmkārt, es aizeju no juristu biroja Edvards Dikinsons un dēls.
Es dibināšu savu uzņēmumu.
Savu uzņēmumu?
Tu tam neesi gatavs.
Un kur tu atradīsi klientus?
Vai arī plāno savākt manējos?
Patiesībā man jau ir daži klienti,
jo es specializēšos pilnīgi jaunā jurisprudences jomā.
Ko, lūdzu? Kādā jomā?
Laulības šķiršana.
Esmu lasījis par šo tematu.
Šķiet, ka mūsdienās pieaug pieprasījums pēc laulības šķiršanas advokātiem.
Izrādās, ka arvien vairāk laulību, ja ieskatās dziļāk,
slēpj nesamierināmas atšķirības,
gluži tāpat kā jenkiji un konfederāti.
Pienāk brīdis, kad dzīvot kopā vairs nav iespējams.
Un man šajā sfērā būs priekšrocība, jo šādu laulību esmu pieredzējis pats.
Es no tevis šķiros, Sūzana.
Un uzņemšos pilnu aizbildnību pār bērnu.
Uzvilku savu kāzu kleitu. Skat, tā joprojām der.
-Pag! Kas notiek? -Tikai…
Nopietni. Mums viss galā.
Tas, lai kas tas ir vai bija, ir beidzies.
No rīta tu to pat neatcerēsies.
Atgriezīšos augšstāvā.
Ostin, kā tu varēji?
Domāju - tu zini, kā es varēju, Emīlij.
Es teiktu, ka tu zini labāk par visiem.
Tava dzeršana ir izgājusi ārpus rāmjiem.
Ostin, es nepieļaušu, ka tu sev to nodari.
Es neļaušu tev sabojāt savu dzīvi!
Par to neuztraucies. Tu man to jau esi sabojājis.
Izbeidz! Tūlīt pat izbeidz!
Varbūt vienkārši man iesit? Aiziet!
Iesit, tāpat kā siti viņai.
Ostin!
Ko?
Mēs visi to zinājām. Tikai izlikāmies, ka nezinām.
Bet es šī neveiksminieka jūtas vairs nesargāšu.
-Ema! -Es nevaru sev veidot jaunu nākotni,
ja turpinu melot par pagātni.
Es nevaru mainīt pagātni.
Bet es nekad neatteikšos no šīs ģimenes
un nekad neatteikšos no tevis.
Ostin, pazūdi! Tev jādodas prom.
Tu nevarētu mani te noturēt, pat ja censtos.
Ei, paklausies!
Kas ir?
Tu teici, ka man ir jāizvēlas.
Teici - vai nu tu, vai viņš.
Tad zini ko?
Es izvēlos viņu.
Es izvēlos mūsu tēvu.
Nu, tu pati roc sev kapu.
Vinnij! Mana mīļā māsa.
-Mamm? -Vinnij, piedod man…
Mīļais dievs!
Edvard, piedod! Jā. Jā.
Apžēliņ!
Es neko nenožēloju.
Es tikai gribēju padarīt visus laimīgus.
Emīlij, mīļā!
Labi, es laužu klusēšanas zvērestu, lai pateiktu,
ka šī ģimene ir pilnīgi jukusi.
Sū, es…
Emīlij, nepieskaries man!
Zinu, cik apbēdināta tu noteikti esi.
Viņš to nedomāja nopietni.
-Viņš tevi nepametīs. -Es nesatraucos Ostina dēļ.
Bet tevis dēļ.
Tev man jāpaskaidro šis.
-Viņu sauc Higinsons, un… -Es zinu, kas viņš ir.
Esmu lasījusi viņa darbus.
-Arī man ir smadzenes. Atceries? -Jā. Protams.
Es nesaprotu, kāpēc tu uzdāvināji šim cilvēkam to pašu dzejoli, ko man.
Viņš aicināja jaunus rakstniekus ar viņu sazināties, tāpēc es sazinājos.
Un nosūtīji viņam "Drošībā Alabastra Kambaros".
Jā.
"Vai… Vai jums būtu laiks būt par draugu, kas man būtu vajadzīgs?
Man ir neliela forma.
Tā neapkraus jūsu rakstāmgaldu un neizraisīs jucekli kā pele."
"Vai būsiet mans audzinātājs, mister Higinson? Man draud briesmas, ser…"
Ak dievs, Emīlij!
Šī vēstule liek tev izklausīties bezpalīdzīgai.
It kā tu būtu pilnīgi viena. Es tajā pat neesmu pieminēta.
-Klau, es gribēju. Es tikai… -It kā, kopš man piedzima bērns,
es vairs neeksistētu!
Sū, lūdzu!
Zini ko?
Tu esi tāda pati kā Ostins.
Un ko tas nozīmē?
Tu domā, ka par kaut ko cīnies, bet patiesībā
tu vienkārši bēdz.
Tulkojusi Aija Apse