POSTAHIVATAL
Kedves Miss Dickinson,
Írása alapján költészetét felettébb újszerűnek és eredetinek tartom.
„Felettébb újszerű és eredeti.”
Költészetem nem halott!
Nem halott! Él!
SZÍVEMBŐL SZÓL AZ ÉNEK, URAM
Vinnie! Vinnie! Ezt nem fogod elhinni.
Levelet kaptam Thomas Wentworth Higginsontól.
Tudod, ki ő?
Na, figyelj! Csodás férfi, Vinnie.
Abolicionista és lelkipásztor,
sőt, esszéket ír a The Atlanticbe.
Egy szabad gondolkodó, Vinnie, egy aktivista,
olyan ember, aki valóban jobbá akarja tenni a világot.
És ami a legjobb?
Tetszik neki a költészetem!
Arra kért, küldjek még neki.
Lehet, hogy háborúba nem mehetek, de talán a tőle megtudottak segítségével
írhatok olyan verseket, melyek számítanak az embereknek.
A versek segíthetnek.
Miért nem szólalsz meg?
Ja, tényleg.
Hát, Lavinia, te aztán tudod, hogy kell a határokat feszegetni
a végeláthatatlan performanszokkal. Tök avantgárd vagy, kudos.
AMHERSTI KÉZMŰVES BAZÁR ÉS TISZTASÁGI VÁSÁR
AZ UNIONISTA KATONÁK ÜDVÉÉRT
Mindent a szemnek, semmit a kéznek!
- A varrás nagyon aprólékos. - Aha.
Így tudjuk a titkos üzeneteket eljuttatni a frontra.
Hogy mit?
Azta! Amerika 100 éves sincs, és azt hiszi,
ő találta ki a többdarabos ágyterítő- és takaróvarrást.
Hát, csak így tovább!
- Szia, Emily! Szia, Lavinia! - Szia!
Lavinia nem beszél ma.
Az elesett katonák tiszteletére némaságot fogadott.
Ó! Helló, Lavinia!
Tetszik valamelyik?
Az… Jó kicsi. Csecsemőnek lesz?
Aha.
SZAVAZATI JOGOT A NŐKNEK!
- Egy feminista babának. - Hűha! Oké.
Jesszus! Nézd már Betty takaróit! Csodálatosak.
Köszönöm. Boldogan segítek pénzt gyűjteni az ügy érdekében.
Ezek a négyzetek nem egyformák.
Nincs két egyező. Semmi szimmetria.
Magyarázatot kérek. Ennek a takarónak nincs értelme.
A művészetnek nem szokott lenni.
Zseniális.
- Elviszem. - Én hamarabb jöttem.
Kösz.
Képzeld, megfogadtam a tanácsodat!
Melyiket?
Levelet írtam a világnak, és visszaírt.
Na látod!
Edward, nem érzi úgy, mintha mindenki minket bámulna?
Nem.
Kicsit.
Elég sok negatív energiát érzékelek a városi népek felől.
Kezdődik az aukció.
Norcross nagyi takaróját ajánlottam fel.
Biztos, hogy sokat kínálnak érte.
Kezdjük a licitet öt dollárról!
Hogy mondta?
Anyám az 1822-es monsoni takarófesztivál kék szalagját
vitte haza ezzel!
Ez csak a kikiáltási ár.
Majd a licitálók eldöntik a takaró értékét, Mrs. Dickinson.
Ez így nem helyes.
Hát, az aukciók már csak így működnek.
Öt dollár a családi örökségért? Hallatlan!
Szó sem lehet róla.
Sajnálom. Inkább nem adom el. Adja vissza!
Azt hittem, támogatja a seregeinket, Mrs. Dickinson.
Hogyne támogatnám.
De a nővérem most hunyt el,
és ez a takaró az egyetlen emlékem róla.
Adja csak vissza!
Ha kell, licitáljon!
Edward!
Igen?
Vegye vissza ezt a takarót!
Nem fogom kemény munkával megkeresett pénzemet
egy olyan takaróra költeni, ami a padláson hevert esküvőnk napja óta.
Edward! Csak a család számít!
És ez az egyetlen dolog, ami halott nővérem után maradt.
Húsz dollár?
A magáé.
Hála az égnek!
Kezd az agyamra menni, Mrs. Dickinson.
- Oké. - Csak…
Dickinson.
Nahát, Conkey.
Meglep, hogy itt látom.
Meglepi? Miért?
Ez a polgárság fontos eseménye,
ráadásul én vagyok az egyetem kincstárnoka.
Ó, igen, természetesen.
De a mai nyílt levele után nem hittem volna,
hogy bármilyen mértékben is érdekelné
az unionista katonák sorsa.
Ezt fejtse ki, Ithamar!
A levele a mai újságban, Edward,
ami nem szól másról, mint az alávaló Konföderáció dicséretéről.
Én ugyan nem írtam ilyesmit!
Dehogynem! Áruló!
Ugyan már, Gerald!
1850-ben megszavazta a szökött rabszolgák visszaszállításáról rendelkező törvényt…
- Kezdődik. - …amit elnéztem magának,
mert az indoka logikus volt,
és a törékeny béke megőrzéséről szólt.
De most, a háború dúlása közepette,
amiben derék és hősies fiaink vesznek oda,
hogy volt képes ennyire érzéketlenül, az udvariasság zászlaja alatt
felszólítani minket, hogy hallgattassék meg a másik fél is?
Istenem, Edward!
A gonoszság, az aljasság mellett tette le a garast!
Hogy merészeli!
A levelet fivérem nevében írtam.
Akiből, csak mert Georgiában él, még nem lesz ellenség!
- Már hogyne lenne! - Hát, a polgárháború már csak ilyen.
- Köszönöm. - A stílusa lekezelő,
és az üzenete szembemegy a közfelfogással.
Titulálhatnám bigottnak is, vagy legjobb esetben…
Mondja csak!
- Egy őskövületnek. - Nahát!
Végül is ma egy évet megint öregedtem, szóval ebben igaza van.
Jesszusom, ma van a szülinapja? Isten éltesse!
Boldog születésnapot!
- Nem tudtam. - Nem szeretem nagydobra verni.
Egyáltalán nem szereti, kis dobra sem.
Edward, eljött az idő, hogy eldöntse, melyik oldalon áll.
Nem dönthetek a családom ellenében!
Akkor elveszítheti pozícióját az egyetemen,
és csak az Úr a megmondhatója, mi mást még.
És maga erre mondott nemet!
- Apám, jól van? - Igen.
Elképesztő, hogy Mr. Conkey csak így apámra támadt.
- Él-hal a teatralitásért. - Ráadásul a születésnapján!
Nem mindegy?
Hamarosan úgyis meghalok.
Mostanában minden olyan nehezen megy!
Nem hagyhatjuk szomorkodni a születésnapján.
Mégis, mit tehetnénk? Már vettem neki egy cipőkanalat.
- Megvan! Megvan! - Micsoda?
Rendezzünk egy klasszikus Dickinson-énekestet!
Emily, ez csodás ötlet. Régóta nem volt ilyen.
Begyújtunk a kandallóba, körbeüljük a zongorát,
és elénekeljük a kedvenceit.
Igen, tökéletes.
Olyan lesz, mint régen,
ülünk a tűz körül a gyerekekkel, mint amikor még kicsik voltatok.
Tudod, hogy szereti apád a közös éneklést.
Ó, lányok, tényleg csak a család maradt nekünk.
Egyetértek.
Apánk nagyon fog örülni annak, hogy mind együtt éneklünk a szülinapján.
Ó, Vinnie!
Tátogni tudsz?
Jobb lesz úgy mindenkinek, Lavinia.
- Már csak egy gond van. - Micsoda?
Nos, az egész család nélkül nincs családi énekest.
Mi van Austinnal and Sue-val?
Azt akarja, hogy ott legyenek?
Még úgy is, hogy Sue nem hajlandó odaadni a babát?
A család az egyetlen, ami számít, ez ennyire egyszerű.
Igaza van, anyám.
Majd én ráveszem őket, hogy csatlakozzanak.
Sue!
Sue. Mi a gond?
A baba nem aludt éjjel egy percet sem,
és már belefáradtam.
Soha nem hittem volna, hogy létezik ilyen fáradtság. Én csak…
Emily, nem hiszem, hogy menni fog nekem.
Már megy is, Sue. Javában benne vagy.
És remekül gondozod a babádat.
Sue, hol a babád?
Clarával és Annával.
Tudom, kattant kis piromániások,
de nem bírtam tovább hallgatni a sírását.
Kellett… egy kis szünet. Ez baj?
Nem, nem, nem, dehogyis.
Oké.
Sue, hallgass meg!
Szeretlek.
Na, erre nem számítottam.
Jobban szeretlek, mint bárkit a világon,
és ezt vésd bele a lelkedbe, de jó mélyen!
A csontjaidba akár.
És ha ahhoz, hogy bevésődjön,
az kell, hogy mindennap halld, hát mindennap fogod.
Mert te vagy számomra a mindenség, Sue.
Emily.
Nem tudok élni nélküled.
Nem kapok levegőt nélküled,
és nélküled írni sem tudok.
Ez most honnan jön?
A huncut kis szívemből.
Máris jobban vagyok.
Helyes. Emily nővér áll a rendelkezésedre.
Köszönöm, nővér. Megmentette az életem.
Este családi énekestet rendezünk apám születésnapjára.
Csatlakoznál hozzánk?
Kifejezetten jól hangzik.
Hogyne.
Ó, köszönöm, Sue.
Csonka a család nélküled.
Már csak Austint kell rábeszélni.
- Nyugi, megoldom! - Valóban?
Csak a felesége vagyok, vagy mi. Azt teszi, amit mondok.
Te lehetsz az ő felesége, de én a tiéd vagyok.
Ne már! Én kellek neki.
- Menj! - Bocs!
Semmi baj. Este találkozunk.
Szia!
T. W. HIGGINSON EZR. BEAUFORT, DÉL-KAROLINA
Alabástrom kamrába zárva -
Reggel soha nincs -
És dél sincs soha -
Alszanak jámbor álmot a Feltámadandók,
A padlás selyem, a fedél kő -
Mielőtt belevágnánk, lássuk, ki van itt!
A nevüket, ha kérhetem!
És ha már itt tartunk, osszanak meg valamit magukról!
Jó, kezdem én.
Everett vagyok.
Kifogástalan ízlésű belsőépítész.
Nem a múltamról akarok szólni…
hanem a jövőmről.
A jövőről, amiben már nem ezen a helyen rohadok.
Ja.
- Jól beszélsz. Jól beszélsz. - Kösz, haver. Ámen.
Születésük óta itt élnek?
Egy kivétellel mindenki itt született. Erasmusról meg nem tudni, honnan jött.
Az idő kitaláció.
Úgy szövöm be magam a történelembe, ahogy egy mesébe szokás.
Alkalomadtán egy pók alakjában.
Nem semmi a pali.
Rendben.
És maga?
Én vagyok a Fal.
Azért, mert nagy vagyok,
de a sors iróniája, hogy leginkább az egyenes gerincemről ismernek.
Remek támasz.
Én vagyok a Fal.
- Vettem. - Jó.
Ja. Hát maga?
Michael Jordan.
Michael River Jordan.
Benned nagyszerűség lakozik, Michael Jordan.
Egy nap stadionokban gyűlnek majd össze, hogy nézzék dominanciád.
Erasmus belelát a jövőbe.
A múlt és a jövő párhuzamosan létezik. Láthatod, csak jó szem kell hozzá.
És ez a fekete kiválóság manifesztációja.
Hűha! Nem semmi.
Öö, maga ott. Mesélne valamit?
Solomannak hívnak.
Konyhán voltam itt, jól ismerem a fűszereket.
Jó szakács is?
Orgyilkos vagyok.
Úgy mérgezem meg, észre sem veszi.
Erre majd odafigyelek akkor.
Állok elébe!
Nos, ezzel megvagyunk, így…
Amint megtanulták az ábécét,
bármilyen szót lebetűzhetnek majd.
Teszem azt: „Hol a puskám?”
Emberem!
Azt is, hogy: „Ha már a seregben vagyok, adjanak egy puskát”?
Bumm!
Nem úgy volt, Hóka, hogy elintézed a puskákat?
Azt mondta, beszél Higginsonnal, nem?
Azt mondta. Hogy ment?
- Felhoztam a kérdést. - És?
Azt mondta, folyamatban van.
„Folyamatban van.” Ez mit jelent?
Higginson szerint
az 1. dél-karolinai önkéntes ezred egy kísérlet.
Kísérlet.
Még nincs jóváhagyva az ezred státusza.
És nem is lesz, míg Lincoln alá nem írja a proklamációt.
Az jó. És mikor lesz ez?
1863. január 1-jén.
Higginson szerint hamarosan,
de ő maga nem fegyverezheti fel az ezredet.
Engedélyt kell kérnie Saxton tábornoktól,
akinek meg Lincoln adja meg.
Fehérek, míg a szem ellát, és mind a mi dolgunkat nehezítik.
Bárcsak segíthetnék, de csak tanítani jöttem.
- Nem olvasni akarunk, hanem harcolni. - El akarunk jutni a jövőbe.
Egy dolgot mondhatok.
A jövőbe csak úgy juthatnak el, ha megértik a múltat.
És ehhez olvasni kell a történelemkönyveket,
tanulmányozni a sötétséget,
a fájdalmat,
a paradoxont.
Maga Amerika egy paradoxon, és tanulmányoznunk kell.
Mert ha nem nézünk szembe azzal a sötétséggel,
hogyan mehetnénk előre, a fénybe?
Mond valamit a Hóka.
Ja.
Tanuljunk olvasni!
Austin! Pont jókor.
Öltözz fel! Átmegyünk apádékhoz ma este.
Hogy mondod? Nem vagyok beszélő viszonyban vele.
Igen, tudom, de ma van a születésnapja, és családi dalestet…
Nem figyelsz oda egy szavamra sem?
Megszakítottam a kapcsolatot apámmal.
Nem megyek a születésnapjára. Ettől persze te még mehetsz.
Sőt, nagyon is örülnék neki.
Hagyj magamra a babával!
Nem töltöttem még elég időt vele. Jó lenne egy éjszaka kettesben.
Miért akarna egy apa egy éjszakát kettesben tölteni a gyerekével?
Ha nem jössz, a gyerek Clarával és Annával marad.
Majd ők gondoskodnak róla.
Megint nem figyelsz oda a szavaimra.
Azt mondtam, én akarok gondoskodni róla.
Hiszen magadról sem vagy képes.
Mit csináltál egész délután?
Feltételezem, megint ittál.
Nem, nem hagylak egyedül a gyerekkel.
Kiejtenéd az ablakon, vagy valami hasonló, rémes balesetet szenvedne.
Az apák nem gondozónak valók, Austin.
Ez már csak így van.
A férfiaknak más szerep jutott.
Valóban? Például?
Teszem azt, harcolnak a háborúban.
Miért nem öltesz magadra egyenruhát, és teszed a kötelességed?
Egy férfi azt tenné.
Akkor végre még az apád is büszke lenne rád.
Megvan az én dalom?
Ó, ez jó dal. Megvan a „Plenty of Fish in the Sea”?
- Igen. - Sorrendbe rendeztétek?
- Igen, igen. - Remek.
Mert ő egy igazán remek fickó Mert ő egy igazán remek fickó
Edward!
Edward, hall engem?
Hallom hát, hogyne hallanám!
Attól adtam be majdnem a kulcsot!
Hála Istennek! Azt hittem, örökre elvesztettük.
Mi ez a hacacáré?
- Nos, az én ötletem volt. - Valóban?
Szerettem volna egy régimódi családi dalestet
a születésnapjára.
Nos…
Rám férne egy kis zene.
Igen, nagyon jó ötletnek tartom.
Mert ő egy igazán remek fickó Mert ő egy igazán remek fickó
Nem is tagadja senki
Nehéz, felkavaró idők ezek
Szomorú a jókedvhez Kemény a verseléshez
A béke dalai már mind elhalkultak
És pont ez a baj
Férfiak, kiket testvérként szerettünk
Lázadó csőcselékké váltak
És őket is nekünk ellátni
És pont ez a baj
Oszoljatok, lázadó népség
Meneküljetek hát földön s vízen
És pont ez a baj
Ó, a nap süt fényesen
Régi otthonomra Kentuckyban
Nyár van, és a népek vidámak
A kukorica csöve kikandikál
A mező tele virággal
Míg a madarak egész nap dalolnak
Egy hölgy dobálta fürtjeit
Mindre, ki csábítani érkezett
Nevetett a fogadalmakon
Hamis és igaz szíveken
És közben boldogan énekelt
És nem törődött semmivel
Van még hal bőven a tengerben
Pont olyan jó, mint amit már kifogtak
Van még hal bőven a tengerben
Pont olyan jó, mint amit már kifogtak
Hallgasd csak a poszátát
A poszáta a sírja fölött is dalol
Hallgasd csak a poszátát
Ott is énekel Ahol a szomorúfűz integet
- Ez az, Vinnie! - Vinnie! Igen! Még! Még! Még!
Ó! Játssz tovább!
Ó! Ez nagyon kellett.
Köszönöm.
Istenem! Most, hogy végre tudok koncentrálni, én…
Támadt egy gondolatom, amit megosztanék a versedről.
A versemről? Melyikről?
Az utolsóról, amit a gyerek születése előtt küldtél.
„Alabástrom kamrába zárva” a címe.
Ez azok közül van, amiket elküldtem…
Kinek küldted el?
Neked. Ne… Ja, neked.
Hát, ez ismét… egy rendkívüli vers.
A halál és a hó képei…
Csodálatos, Emily.
De?
- Nincs „de”? - Nincs, nincs.
„De” nincs. Csak egy talán. Én…
Úgy vélem, jobb lenne a második versszak nélkül.
Nélkül?
Ez csak egy vélemény.
De tudom, hogy a véleményem bárki másénál többet nyom a latban.
Ideje felidézni a múltat.
Edward, osszuk meg legkedvesebb emlékeinket!
Vannak olyanok?
Hogyne lennének!
Kezdhetnék a megismerkedésük történetével.
Rendben.
- A 15. században… - Edward!
- …én… - Mondja már!
Jól van már! Mondom. Mondom.
Nos, szóval…
Fess fiatalember voltam, a Massachusettsi Állami Milícia tagja.
- Monsonban állomásoztam. - A szülővárosomban.
Egy szép napon a Monson Akadémián vegytanelőadást hallgattam,
és mit tesz Isten,
a fiatal Miss Emily Norcross lehuppant pont mellém.
Mi? Anyám egy vegytanelőadáson?
Nyugi, Emily, csak a bátyámnak foglaltam a helyet!
Abban a percben menekülőre akartam fogni, hogy a tudományos dolgok előkerültek.
Igen, de pont a kémia miatt maradt, már ha értitek.
Őrnagyi rangban volt, paszomány, kard, ami kell.
Szerelem volt első látásra.
Szóval, ezért nem válaszolt a házassági ajánlatomra három hónapig.
- Nem olyan hosszú idő az. - Három hónap.
Három hónapig hagyott kétségek között hányódni. Elképesztő.
Milyen volt az esküvő?
Az esküvő… Lássuk csak!
Arra emlékszem, hogy az izgalomtól nem tudtam aludni előtte.
Csak néztem a gyertyát, ahogy a fénye kezd kialudni,
amíg a fénye örökre ki nem aludt.
Nővérem, Lavinia, Isten nyugosztalja, nem akarta, hogy férjhez menjek.
Szerinte túl fiatal voltam.
Nem tudta, nélkülem hogy fog túlélni a farmon.
Komolyan bepánikolt.
Emlékszem, végigbőgte az esküvőm napját.
Ez…
De megérte.
Remek életem van Edward mellett, és van három csodás gyerekem.
Ugyan soha többé nem láthattam anyámat,
mert mire a születésetek után végre hazajutottam,
a sárgaláz már elvitte, de kit érdekel?
Szép emlékek.
Igen. Remek.
Tudja, pont ma reggel jött velem szembe a menyasszonyi ruhám.
Norcross nagyi takarója mellett porosodott a padláson.
Ó, arra jól emlékszem.
Ó, nem mondja!
Ó, de mondom. Vegye fel magára!
Edward, na!
- Nem jönne rám. - Próbálja fel!
Már nem az a csitri menyasszony vagyok,
akit apátok elszakított a családja köréből.
Nekem mindig is az a csitri maradsz.
Oké, ez…
Hiányzik Lavinia.
Mindenki megszenvedi a létet, nem igaz?
Erről eszembe jut egy dal.
Csak tessék!
Pihenjünk meg az élet útján
És számoljuk meg könnyeinket
Míg kínt vacsorázunk a szegényekkel
Van egy dal, ami ott cseng
Örökké a fülünkben
Nehéz idők, ne térjetek vissza
Ez a dal
A fáradtak sóhaja
KEDVES BETTY ÉS HELÉNA
Nehéz idők, nehéz idők
Ne térjetek vissza
Sokat időztetek itt
A kunyhóm ajtajában
Ó, nehéz idők
Ne térjetek vissza
Míg mi örömet És szépséget hajkurászunk
Könnyed, vidám zenét
Törékeny alakok
Rogynak össze ajtómban
Bár hangjuk elhalt
Könyörgő tekintetük nem
Ó, nehéz idők
Ne térjetek vissza
Ó, nehéz idők
Ne térjetek vissza
Eljöttél.
Boldog szülinapot, vén szivar!
Kösz. Örülök, hogy pont erre értél ide.
Csodás dal ez.
Ja. Én is imádom.
Talán megtaníthatnátok a gyereknek is egy nap.
Úgy érti, én és Emily?
Nem. Úgy értem, te és Austin.
Öö… Kedves emlékeket idézett fel ez az este.
És ha már itt tartunk, mindjárt jövök.
- Hová megy? - Az emeletre.
Minek?
Egy perc, és jövök.
Austin, nem ittál még eleget?
Hallgass a nejedre! Igaza van.
Pár szót szólnék, ha nem bánja.
Születésnapi köszöntő! Hát hogyne!
Nem éppen.
Ó, az Isten szerelmére!
Na jó. Mondom is.
Gondolkodtam mostanság.
Meglehetősen szokatlan lehetett.
Gondolom, azzal mindenki tisztában van, hogy felettébb boldogtalan vagyok.
Persze az egész ország az. Boldogtalan és szenved.
Néha a saját fájdalmunkat nehéz elkülöníteni az országétól.
Az igazság az, hogy elégedetlen vagyok azzal, amivé lettem.
És ennek számtalan oka van.
Amivé lettél? Fiam, előtted az élet.
Igen, ez igaz.
Még nem ért véget az életem,
azaz hatalmamban áll megváltoztatni.
Milyen változásra gondolsz?
- Nem ez tűnik a legmegfelelőbb… - Befejezném, Emily.
Fontos döntéseket hoztam ma este,
melyeket megosztok mindenkivel.
Először is, távozom az Edward Dickinson és Fia ügyvédi irodából.
Saját irodát alapítok.
Ó, valóban? Sajátot?
Még nem állsz készen rá.
Honnan lesz klientúrád?
Azt tervezed, lenyúlod az enyémet?
Igazság szerint már van is pár kliensem,
mivel a jog egy teljesen új területére fogok koncentrálni.
Éspedig melyikre?
A válásra.
Alaposan utánaolvastam a témának.
Úgy tűnik, egyre nagyobb a kereslet válóperes ügyvédek iránt.
Egyre több házasságról derül ki, hogy a felszín alatt
kibékíthetetlen ellentétek feszülnek.
Mint a jenkik és a konföderáció között.
És eljön az a pont, amikor az ember már képtelen együtt élni a másikkal.
Ráadásul előnnyel indulok a versenyben,
mivel az én házasságom is pont ilyen.
Elválok tőled, Susan.
És viszem a gyereket is.
Tessék, felvettem a ruhám!
- Egy pillanat, mi történik? - Ne most!
Komolyan gondolom. Végeztünk.
Ez a… bárminek is nevezzük, ezennel véget ér.
Erre reggelre már nem is fogsz emlékezni.
Akkor én most visszamegyek az emeletre.
Austin, hogy tehetted?
Szerintem te pontosan tudod.
Sőt mi több te tudod csak igazán.
Mértéktelenül iszol, fiam!
Austin, nem hagyhatom, hogy ezt tedd magaddal.
Nem hagyom, hogy tönkretedd az életed!
Késő bánat, apám. Már rég tönkretette nekem.
Hagyd abba! Hagyd abba, de rögtön!
Miért nem üt meg? Na? Mi lesz?
Üssön meg! Ahogy őt is ütötte!
Austin.
Mi van?
Mind tudtuk, csak úgy tettünk, mintha nem.
De többé nem leszek tekintettel ennek a lúzernek az érzéseire!
- Em. - Nem kezdhetem újra az életem,
ha tovább hazudok a múltamról!
A múltat nem tudom megváltoztatni.
De soha nem mondok le a családomról.
És rólad sem.
Austin, most menj! Lódulj!
Hatökrös szekérrel sem tudnál visszatartani.
Idehallgass!
Mit akarsz?
Azt mondtad, válasszak.
Közte és közted.
Hát, ezt kapd ki:
őt választom.
Az apánkat.
Felőlem, a te bajod.
Vinnie. Ó, édes, kedves nővérem!
- Anyám? - Vinnie, bocsáss meg…
Édes Istenem!
Á! Ó, Edward, restellem.
Jézusom!
Én nem bántam meg semmit.
Csak boldoggá akartam tenni mindenkit.
Emily, kedvesem.
Megszegem némasági fogadalmam, mert nem bírom tovább:
ez a család full kattant!
- Ó, Sue, én… - Emily, ne érj hozzám most!
Tudom, mennyire felzaklatott.
Nem gondolta komolyan.
- Nem fog elhagyni, Sue. - Emily, nem érdekel Austin.
Te érdekelsz.
És ezt most szépen elmagyarázod nekem.
- Higginsonnak hívják, és… - Tudom, kicsoda.
Ismerem a munkáit.
- Nekem is van agyam, emlékszel? - Igen, persze.
Azt nem értem, miért küldted el ugyanazt a verset
egy pasasnak és nekem is.
Felkért fiatal írókat, hogy küldjenek neki verseket. Küldtem.
Elküldted az „Alabástrom kamrába zárva” címűt.
Igen.
„Lenne ideje, hogy az a barátom legyen, akire szükségem van?
Kis termetű vagyok.
Nem foglalok el sok helyet, csendes vagyok, mint egy egér.”
„Lenne a tanítóm, Mr. Higginson? Veszélyben vagyok…”
Jesszusom, Emily!
A levél alapján tehetetlen,
magányos nő vagy. Engem meg sem említesz.
- Akartalak, de… - Azóta vagy ilyen, hogy szültem.
Megszűntem létezni!
Sue, kérlek!
Tudod, mit?
Pont olyan vagy, mint Austin.
Ez mit akar jelenteni?
Azt hiszed, küzdesz valamiért,
pedig csak menekülsz.
A feliratot fordította: Varga Attila