POŠTA
Drahá slečno Dickinsonová,
vaše psaní působí dojmem zcela neotřelé a originální poezie.
„Zcela neotřelé a originální.“
Má poezie není mrtvá.
Není mrtvá. Je živá!
Dickinsonová
Ze srdce zpívám
Vinnie! Vinnie! Tomu neuvěříš.
Přišel mi dopis od Thomase Wentwortha Higginsona.
Víš, kdo to je?
Tak jo. Je úžasný, Vinnie.
Je… Je to abolicionista a duchovní
a píše eseje pro Atlantic.
Je to volnomyšlenkář, Vinnie, aktivista,
člověk, co se vážně snaží udělat svět lepším,
a hádej co?
Líbí se mu mé básně.
Požádal mě, ať pošlu další.
Sama jít do války nemůžu, ale možná, když se budu učit od tohohle muže,
dokážu psát básně, co budou mít pro lidi význam.
Básně, co můžou pomoct.
Proč nic neříkáš?
No jo, jasně. Složila jsi slib mlčení ze solidarity s vojáky.
Víš, Lavinie, vážně posouváš hranice
tím performančním uměním. Jsi pěkně avantgardní.
DOBROČINNÁ BURZA PROŠÍVANÝCH DEK A JARMARK
KU PROSPĚCHU VOJÁKŮ UNIE
Prosím, vybírejte očima, ne rukama.
- Prošívání je tak složité. - Ano.
Tak tam dostaneme ty tajné zprávy.
Moment. Cože?
Božínku. Amerika jako země neexistuje ještě ani 100 let
a myslí si, že vynalezla kiltování.
Asi se pominu.
- Ahoj Emily. Ahoj Lavinie. - Ahoj.
Lavinia dnes nemluví.
Složila slib mlčení jako hold našim padlým.
Ahoj Lavinie.
Tak líbí se vám tu něco?
Ta je… Ta je malinká. Ta je pro miminko?
Jo.
HLASY PRO ŽENY!
- Feministický miminko. - Ty jo. Tak jo.
Ježíši. Podívej na Bettyiny deky. Jsou nádherné.
Děkuji. Těší mě vybírat peníze na naši věc.
Ty čtverce nesedí.
Mají různé tvary a velikosti. Není to symetrické.
O co tady jde? Tahle deka vůbec nedává smysl.
Umění dávat smysl nemusí.
Ona je génius.
- Beru. - Já tu byla první.
Díky.
- Hádej co? Řídila jsem se tvou radou. - Jakou radou?
Napsala jsem dopis světu a svět mi odepsal.
No tak vidíš.
Edwarde, nepřipadá ti, že na nás lidi zírají?
Ne.
Možná trošku.
Z těch měšťáků cítím silnou odmítavou energii.
Je čas aukce.
Já darovala deku babičky Norcrossové.
Jistě vynese pěknou sumičku.
Začneme dražit na pěti dolarech.
Prosím?
Má matka s tím kusem vyhrála modrou stuhu na monsonském šití dek za rok 1822.
Je to jen počáteční nabídka. Kupující určí cenu vašeho daru, paní Dickinsonová.
To tedy není fér.
Takhle doslova aukce fungují.
Pět dolarů za můj rodinný klenot? To je nestydaté.
Ne.
Promiňte. Rozhodla jsem se ji neprodat. Vraťte ji.
Chcete snad podpořit vojáky, paní Dickinsonová.
No jistěže chci.
Ale má sestra teď umřela
a tahle deka je jediné, co mi ji připomíná.
Dejte mi ji.
Jestli tu deku chcete zpět, musíte přihodit.
Edwarde.
Ano?
Musíš tu deku vykoupit.
Neutratím těžce vydělané peníze za deku,
co nám od svatby leží na půdě, paní Dickinsonová.
Edwarde! Rodina je jediné, na čem záleží.
A ta deka je jediné, co mi zbylo na památku po mrtvé sestře.
Dvacet babek?
Předmět je váš.
Ach, zaplaťpánbůh.
Děláte haló, paní Dickinsonová.
- Fajn. - Jen…
Dickinsone.
Conkey.
- Překvapuje mě, že vás tu vidím. - Ano? A proč?
Je to významná komunální akce. Navíc jsem pokladníkem spolku.
Ach ano. Zajisté.
Ale po tvém nedávném dopisu redaktorovi
bych nemyslel, že máš extra zájem podporovat naše vojáky Unie.
No dovol, Ithamare?
Tvůj dnešní dopis do novin, Edwarde, plný chvály a pochopení pro podlé Konfederáty.
To tedy rozhodně není.
Jo, je! Zrádce!
Ale Geralde, no tak.
Tehdy v roce 1850, když jsi volil pro ten odporný zákon o uprchlých otrocích…
- A je to tu. - …jsem přijal
tvé odůvodnění, žes to bral jako kompromis v zájmu zachování našeho křehkého míru.
Ale teď, když zuří válka,
která si žádá životy našich odvážných synů,
napíšeš tenhle… tenhle povrchní, vyhýbavý apel na zdvořilost s žádostí,
ať nasloucháme oběma stranám.
Proboha, Edwarde.
Jsi obhájce hanebnosti. Obhájce zla.
Jak se opovažuješ.
Ten dopis jsem psal jménem svého bratra.
Jen to, že žije v Georgii, z něj nedělá našeho nepřítele.
- To jistě dělá! - Takhle doslova občanské války fungují.
- Děkuju. - Tvůj tón byl povýšený
a sdělení zcela proti názoru většiny.
Přinejhorším jsi působil bigotně. A přinejlepším…
Ano?
Zastarale.
Tedy, dnes jsem o rok zestárl, tak máš asi pravdu.
Panebože. Ty máš dnes narozeniny? Všechno nejlepší!
Všechno nejlepší.
- Já nevěděla. - Nechci z toho dělat vědu.
Nikdy z narozenin nechce dělat vědu.
Edwarde, nadešel čas, aby sis zvolil stranu.
Nemůžu si volit strany proti vlastní rodině.
Potom tedy riskuješ, že přijdeš o titul pokladníka tohoto spolku
a bůhvíčeho ještě.
Tohle jsi mohla mít.
- Tati, jsi v pořádku? - Jo.
Nemůžu uvěřit, že tě pan Conkey tak napadl.
- Ten muž vždy přeháněl. - A na tvé narozeniny. Bože, tati.
Co na tom záleží?
Brzy budu mrtvý.
Poslední dobou je všechno tak těžké.
Nesmí být o narozeninách smutný.
A co můžeme dělat? Já už mu sehnala obouvák.
- Já vím. Vím. - Co?
Uspořádáme klasické Dickinsonovic zpívání.
Emily, to je skvělý nápad. To už jsme nepodnikli strašně dlouho.
Ano, zapálíme oheň v salónu. Zazpíváme u piana všechny jeho oblíbený klasiky.
Ano. To je dokonalé.
Bude to jak za starých časů.
Zpívání u ohně, jako když jste byly malé děti.
Víš, že táta si rád zazpívá.
Děvčata, rodina je vážně vše, co máme.
Souhlasím.
Táta bude o narozeninách tak šťastný, že si všichni zazpíváme!
Vinnie.
Můžeš předstírat zpěv?
Bude to tak lepší, Lavinie.
- Už nám zbývá jen jeden problém. - Co?
Nemůžeme mít rodinné zpívání bez celé rodiny.
Co Austin a Sue?
Jako že chceš, aby přišli?
I když tě Sue ještě nenechá chovat dítě?
Rodina je jediné, na čem záleží. Tak to prostě je.
Mami, máš pravdu. Přiměju je večer přijít. Nech to na mně.
Sue!
Sue. Co se děje?
Miminko v noci nespalo a neustále pláče
a já jsem strašně unavená.
Namouduši jsem nevěděla, že jde být takhle unavená. Já prostě…
Emily, myslím, že to nezvládnu.
Ale vždyť to zvládáš, Sue. Už to zvládáš.
Skvěle se o děťátko staráš.
Sue, kde je děťátko?
Je s Clarou a Annou. Vím, jsou to malý pošahaný pyromanky,
ale už jsem dál nedokázala poslouchat, jak křičí.
Jen jsem potřebovala pauzu. Je to špatně?
Ne, ne. Jistěže ne.
Dobře.
Sue, poslouchej mě.
Miluju tě.
No tohle jsem nečekala.
A miluju tě víc než cokoli a kohokoli na světě
a musíš to cítit tak jistě, abys o tom nepochybovala.
Musíš to cítit v kostech.
A jestli to budu muset říkat každý den, aby se ti to tam zarylo, tak budu.
Ty jsi totiž moje všechno, Sue.
Emily.
Nemůžu žít bez tebe,
nemůžu dýchat bez tebe,
a nemůžu bez tebe psát.
Kde se to bere?
V mým chlípným srdci.
Cítím se mnohem líp.
Výborně. Sestra Emily k tvým službám.
Děkuju, sestro. Myslím, žes mi zachránila život.
Večer máme společné zpívání tátovi k narozeninám.
Připojíš se k nám?
To zní vážně dobře.
Moc ráda.
Děkuju ti, Sue.
Bez tebe tahle rodina není úplná.
Teď ještě přesvědčit Austina.
- Neboj. To zařídím. - Vážně?
Nakonec jsem pořád jeho manželka. Musí dělat, co řeknu.
Ty jsi možná jeho žena, ale já jsem tvoje.
Ach bože. Myslím, že mě potřebuje.
- Běž. - Promiň.
To je dobrý. Ahoj večer.
Ahoj.
Bezpečni ve svých úbělových pokojích,
nedotkne se jich ráno,
nedotkne se jich poledne,
pokorně spí věříce ve vzkříšení,
krov saténový, střechu z kamene.
Takže. Než začneme, rád bych udělal docházku.
Můžete každý uvést jméno, prosím?
A rovnou mi prosím řekněte i něco málo o sobě.
Já začnu.
Jmenuju se Everett.
Mám skvělý vkus na design interiérů.
A nechci mluvit o svý minulosti, jasný? Chci mluvit o svý budoucnosti.
Ve který se dostanu odsud.
Jo.
- Řekni to. - Jo, kámo. Amen.
Žili jste vždycky tady?
Všichni jsme se tu narodili, až na Erasma. Nikdo neví, kde se vzal.
Čas je výmysl.
Jako každý příběh, proplétám se historkami.
Příležitostně nabudu podobu pavouka.
Kámo, jsi výjimečnej, kámo.
Tak jo.
A ty?
Já jsem Zeď. Říkaj mi Zeď, protože jsem velkej,
ale paradoxně jsem znám především pevným charakterem.
Dá se o něj opřít.
Jsem Zeď.
- Rozumím. - Jo.
Jo. A jak se jmenuješ ty?
Michael Jordan.
Michael River Jordan.
Máš v sobě slávu, Michaele Jordane.
Jednoho dne budou plné stadiony sledovat tvou nadvládu.
Erasmus vidí budoucnost.
Budoucnost a minulost koexistují, když máš oči, abys to viděl.
A to je černošská výjimečnost.
Páni. Dobře.
- Ty. Chceš se podělit o svůj příběh? - Jmenuju se Soloman.
Dělával jsem tu v kuchyni a znám hromadu bylin a koření.
- Takže jsi dobrý kuchař? - Jsem zabiják.
Otrávím vás. Nebudete to ani čekat.
Budu se mít na pozoru.
Můžete to zkusit!
Tak teď, když jsme udělali prezenci…
Až budete umět abecedu,
budete moct hláskovat jakékoli slovo v angličtině.
Třeba „Kde mám zbraň?“
Frajer!
Nebo: „Když jsem ve vaší armádě, dejte mi zbraň“?
Bum.
Já myslel, že nám dáš zbraně, bělouši.
Jo, neměl jste jít za Higginsonem?
Říkal to. Jak to šlo?
- No, nadhodil jsem to před ním. - A co řek?
Řekl: „Řeší se to.“
„Řeší se to.“ Co to znamená?
No, podle Higginsona
je první dobrovolnická jednotka z Jižní Karolíny pořád spíš experiment.
Experiment.
Zatím nejste oficiálně povolená jednotka, zdá se.
Než Lincoln podepíše Proklamaci emancipace.
Tak jo. A kdy k tomu dojde?
1. ledna 1863.
Higginson věří, že to bude brzy,
ale sám vás vyzbrojit nemůže.
Potřebuje svolení generála Saxtona, jemuž to musí schválit sám Lincoln.
Je to nekonečná řada bělochů, co nám stojí v cestě.
Kéž bych vám mohl pomoct, ale jsem tu jen, abych vás naučil číst.
- Nechceme číst. Chceme bojovat. - Chceme do budoucnosti.
Můžu vám říct tohle.
Abyste mohli do budoucnosti, musíte pochopit minulost.
A to znamená číst historii,
studovat všechnu tu temnotu,
tu bolest,
ten paradox.
Amerika samotná je paradox a to musíme studovat.
Když se totiž nedokážete postavit téhle temnotě,
jak se můžete posunout vpřed do světla?
Tenhle bělouš má možná pravdu.
Jo.
Pojďme se naučit číst.
Austine, tady jsi.
Ustroj se. Večer nás čekají v domě tvého otce.
Co prosím? Já s otcem nemluvím.
Ano, vím. Ale má narozeniny a pořádají společné zpívání a…
Vůbec neposloucháš, co říkám, viď?
Od otce jsem se odstřihl.
Na narozeniny mu nepůjdu. Ale jistě nebudu bránit jít tobě.
Ve skutečnosti bych moc rád, abys šla.
Nech mě tu samotného s děťátkem.
Ještě jsem si ho vůbec neužil. Rád bych s ním byl přes noc.
Proč by otec chtěl strávit noc sám se svým dítětem?
Jestli nepůjdeš, děťátko zůstane s Clarou a Annou.
Ty ho můžou pohlídat.
Zase mě neposloucháš.
Řekl jsem, že se o něj chci postarat já.
Nedokážeš se postarat ani sám o sebe.
Cos dělal celé odpoledne?
Zase pil, předpokládám.
Ne. Nemůžu tě nechat samotného s dítětem.
Nejspíš bys ho pustil z okna nebo zavinil stejně zlou nehodu.
Otcové zkrátka nejsou na péči o děti stavění, Austine.
Tak to prostě je. Muži mají hrát jiné role.
Fakt, jo? Jako třeba co?
Třeba bojovat ve válce.
Proč si nenasadíš uniformu a nejdeš dělat, co máš?
To muži dělají.
Pak by na tebe možná mohl být otec doopravdy hrdý.
Máš mou píseň?
Pěkná. Máš „V moři je plno ryb“?
- Ano. - Jsou seřazené?
- Ano. - Výborně.
Hodně štěstí a zdraví, hodně štěstí a zdraví…
Edwarde!
Edwarde, slyšíš mě?
Slyším tě výborně, ženská.
Právě to mě teď málem zabilo.
Sláva. Neztratily jsme tě nadobro.
Co je to za povyk?
- No, to byl můj nápad. - Jo?
Chtěla jsem klasické rodinné zpívání k tvým narozeninám.
No…
Myslím, že bych trochu hudby uvítal.
Ano. To bych vážně moc rád.
Hodně štěstí a zdraví, hodně štěstí a zdraví,
hodně štěstí a zdraví, tatínku náš.
Žijeme v těžké a strhující době,
příliš smutné na smích, příliš drsné na verše.
Písně o míru ztratily zvuk.
A to je to, co se děje.
Z mužů, jež jsme měli za své bratry,
se stali rebelové.
A teď je musíme snášet.
Protože to je to, co se děje.
To je to, co se děje.
Rebely je třeba rozprášit.
Necháme je utéct po souši i po moři.
A to je to, co se děje.
Ó, slunce jasně svítí
na můj starý domov v Kentucky.
Je léto, lidi jsou veselí,
kukuřice se tyčí,
louka kvete
a ptáci celý den muzicírují.
Dáma hodila loknami
na všechny, kdo se přišli dvořit.
Smála se s opovržením slibům
na srdce falešná nebo pravdivá,
zatímco zvesela zpívala
a celý den na nic nedbala.
V moři je plno ryb
stejných, jaké kdy byly chyceny.
V moři je plno ryb
stejných, jaké kdy byly chyceny.
Poslouchej toho drozdce,
poslouchej toho drozdce.
Drozdec stále zpívá nad jejím hrobem.
Poslouchej toho drozdce,
poslouchej toho drozdce.
Stále zpívá tam, kde se smuteční vrby kymácejí.
- Jó, Vinnie! - Vinnie! Jó! Ještě. Ještě.
Hraj dál.
To jsem potřebovala.
Děkuju.
Ježíši. Jak se mi zase rozsvěcí v hlavě…
Chtěla jsem ti říct, co mě napadlo o tvý básni.
O mý básni? Který?
Tý poslední, cos mi poslala těsně před porodem.
„Bezpečni ve svých úbělových pokojích“.
- To je jedna z těch, co jsem poslala… - Cos poslala komu?
Tobě. To… To je, jo. Pokračuj.
Jo, takže, je to prostě… Je to výjimečná báseň.
Jen ta metaforičnost smrti a sněhu.
To je prostě nádhera, Emily.
Ale?
- Je nějaké ale? - Ne, ne.
Žádné ale. Jen jedno možná. Já…
Říkala jsem si, jestli by nebyla lepší bez druhý sloky.
Bez ní?
No, je to jen můj názor.
Ale vím, že můj názor pro tebe znamená víc než názor kohokoli jiného.
Je načase oddat se vzpomínkám. Edwarde, podělme se o nejmilejší vzpomínky.
My takové máme?
Jistěže.
Vyprávějte nám, jak jste se poznali.
Tak dobře.
- Bylo 15. století… - Edwarde!
- …a já… - Vyprávěj.
Tak dobře. Tak dobře. Dobře.
Tak dobře. Takže…
Byl jsem urostlý mladík, člen domobrany státu Massachusetts.
- A byl jsem umístěn v Monsonu. - Kde jsem vyrostla.
Šel jsem na přednášku z chemie na Monsonské akademii, a co myslíte,
mladá slečna Emily Norcrossová seděla hned vedle mě.
Co? Mami, chodilas na chemii?
Ujišťuji vás, že jsem tam jen držela místo bratrovi.
Plánovala jsem uhánět domů, jakmile začne nějaká věda.
Ano, ale kvůli jisté chemii zůstala, jestli dovolíte.
Byl to major s šerpou a mečem a tak vůbec.
Láska na první pohled.
Proto jsi žádost o ruku nechala tři měsíce bez odpovědi?
- Ale tak dlouho to nebylo. - Nechala mě na holičkách tři měsíce.
- Neuvěřitelné. - Jaká byla svatba?
Svatba. No tak schválně.
Pamatuji, že jsem noc před ní rozrušením nemohla spát.
Tak jsem jen zírala na svíčku, jak stále ubývala,
až světlo nadobro uhaslo.
Má sestra Lavinia, pokoj její duši, nechtěla, abych se vdávala.
Myslela, že jsem moc mladá. Nevěděla, jak to beze mě na farmě zvládne.
Skutečně panikařila. Vzpomínám, že celý svatební den strávila v slzách.
To je…
A podívejte, všechno to dopadlo dobře.
Úžasný život s Edwardem, tři krásné děti.
Co na tom, že jsem už neviděla matku.
Když už jsem po porodu tebe dojela do Monsonu,
sešla totiž na žlutou horečku.
Sladké vzpomínky.
Ano. Výborně.
Víš, zrovna ráno jsem viděla své svatební šaty.
Byly uložené společně s dekou babičky Norcrossové a jen se na ně prášilo.
- Na ty šaty si vzpomínám. - Skutečně, vzpomínáš?
- Ano. Měla by sis je obléct. - Edwarde.
Edwarde, přestaň.
- Už by mi nepadly. - Mami, zkus je.
Prosím, už nejsem ta dětská nevěsta,
co váš otec vyrval z náruče její rodiny.
Pro mě budeš ta dětská nevěsta vždycky.
Dobře, to…
Chybí mi má sestra.
Život je pro nás všechny těžký, že?
Hele, myslím, že o tom znám píseň.
No tak spusť.
Zastavme se na cestě životem
a spočtěme tu spoustu slz,
zatímco všichni popíjíme smutek s chudáky.
Jedna píseň nám navždy
bude v uších znít.
Ó, těžké časy už nikdy nepřijdou.
To je ta píseň,
povzdech znavených.
Drahá Betty a Helen
Těžké časy, těžké časy
už se nikdy nevrátí.
Mnoho dní jsi trávil
u dveří mojí chaty.
Ó, těžké časy
už se nikdy nevrátí.
Zatímco usilujeme o radost a krásu
a hudbu jasnou a radostnou,
křehké postavy
omdlévají u dveří.
I když jsou jejich hlasy tiché,
jejich prosebné pohledy říkají:
Ó, těžké časy
už se nikdy nevrátí.
Ó, těžké časy
už se nikdy nevrátí.
Tys přišel.
Všechno nejlepší, staříku.
Díky. Jsem rád, žes to na ni stihl.
Je to nádherná píseň.
Ano. Taky ji mám ráda.
Třeba ji společně jednou naučíte svého chlapečka.
- Myslíte mě a Emily? - Ne. Myslel jsem tebe a Austina.
Právě jsme probírali milé vzpomínky.
Když je řeč o vzpomínkách, hned se vrátím.
- Kam jdeš? - Nahoru.
Cože?
Bude to jen chvilka.
Austine, nemyslíš, žes už měl dost?
Poslechni svou ženu. Má pravdu.
Vlastně bych rád pronesl pár slov, jestli to nevadí.
Narozeninový přípitek. Ano, do toho.
Ne úplně přípitek.
Ale proboha.
Tak dobře. Jdu na to.
Trochu jsem přemýšlel.
To je u tebe vcelku nezvyklé.
Pro nikoho z vás nebude překvapením, že jsem nešťastný.
Jistě, celá naše země je nešťastná. Nešťastná a ztrápená.
A občas je těžké rozeznat své trápení od obecného soužení společnosti,
chápete?
Pravda ale je, že se mi nelíbí, jak se vyvrbil můj život.
Z více důvodů, než dokážu spočítat.
„Vyvrbil“? Ale jsi ještě mladý, chlapče.
Ano, to je pravda.
Můj život ještě neskončil,
takže mám stále sílu udělat některé změny.
Jaké myslíš „změny“?
- Nevím, jestli je čas… - Nech mě mluvit.
Učinil jsem významná rozhodnutí, která vám chci sdělit.
Zaprvé, odcházím z právnické kanceláře Edward Dickinson a syn.
Založím si vlastní firmu.
Vlastní firmu?
Na to nejsi připravený.
A kde najdeš klienty?
Nebo si chceš vypomoct mými?
Vlastně už pár klientů mám, budu se totiž specializovat na zcela novou oblast práva.
Co prosím? Jakou oblast?
Rozvody.
To téma jsem si nastudoval.
Zdá se, že je v této době po rozvodových právnících rostoucí poptávka.
Čím dál víc manželství, když se podíváte pod povrch,
nakonec ukrývá nepřekonatelné rozdíly,
tak jako Yankeeové a Konfederáti.
Přijde zkrátka chvíle, kdy už spolu dál nemůžete žít.
A já v té oblasti budu mít výhodu,
protože jsem sám takové manželství zažil.
Rozvádím se s tebou, Susan.
A dítě si vezmu do výhradní péče.
Oblékla jsem si své svatební šaty. Pořád padnou.
- Počkat. Co se děje? - Jen…
Myslím to vážně. Skončili jsme.
Tohle, ať to je cokoli, nebo bylo, je u konce.
Ráno si na tohle ani nevzpomeneš.
Půjdu zpět nahoru.
Austine, jak jsi mohl?
Myslím, že víš, Emily.
Líp než kdokoli jiný, řekl bych.
Pití se ti vymklo kontrole.
Austine, nenechám tě ubližovat si.
Nenechám tě zničit si vlastní život.
Tím se netrap. Už jsi mi ho zničil ty.
Necháš toho. Okamžitě toho necháš!
Proč mi prostě jednu nevrazíš? No tak. Prašť mě, jakos uhodil ji.
Austine.
Co?
Všichni jsme to věděli. Jen jsme to tajili.
Nebudu už ale dál chránit city tohohle chudáka.
- Em. - Nemůžu tvořit budoucnost,
když budu dál lhát o minulosti.
Minulost změnit nemůžu.
Ale nikdy neodepíšu tuhle rodinu
a nikdy neodepíšu tebe.
Austine, vypadni. Musíš odejít.
Neudržíš mě tu, ani kdybys chtěla.
Hej, poslouchej mě.
Co?
Řekls mi, ať si zvolím.
Řekls, buď ty, nebo on.
Tak víš co?
Volím si jeho.
Volím si našeho otce.
No, je to tvůj pohřeb.
Vinnie. Má sladká sestřičko.
- Mami? - Vinnie, promiň mi…
Dobrý bože!
Edwarde, omlouvám se. Ano. Ano.
Ježíšikriste.
Ničeho nelituju.
Jen jsem chtěla, aby byli všichni šťastní.
Emily, má lásko.
Dobře, porušuju slib mlčení, abych řekla,
že tahle rodina je naprosto šílená.
Sue, já…
Emily, teď na mě nesahej.
Vím, jak musíš být rozčilená.
On to tak nemyslel.
- Neopustí tě. - Na Austinovi mi nezáleží.
Záleží mi na tobě.
Tohle mi musíš vysvětlit.
- Jmenuje se Higginson a… - Vím, kdo to je.
Četla jsem jeho dílo.
- Taky mám mozek. Vzpomínáš? - Ano. Jistě.
Nedokážu pochopit, proč jsi tomu muži dala stejnou báseň, cos dala mně.
Vyzval mladé spisovatele, ať se mu ozvou, tak jsem se ozvala.
A poslala mu „Bezpečni ve svých úbělových pokojích“?
Ano.
„Měl… Měl byste čas být přítelem, kterého byste měl myslet, že potřebuji?
Jsem maličká.
Nezabrala bych moc místa ani nedělala rámus jako myš.“
„Byl byste mým učitelem, pane Higginsone? Hrozí mi nebezpečí, pane…“
Kriste, Emily.
Ten dopis vyznívá, jako bys byla bezmocná.
Jako bys byla úplně sama. Není v něm ani zmínka o mně.
- Koukni, já chtěla. Jen… - Jako bych od té doby,
co mám dítě, přestala existovat!
Sue, prosím!
Víš co?
Jsi úplně jako Austin.
Co to jako znamená?
Myslíš, že za něco bojuješ, ale ve skutečnosti jen utíkáš.
Titulky: J. Sailer Básně: J. Šlédr, J. Hauková