ПОЩА
Скъпа г-це Дикинсън,
Вашите стихове оставят впечатлението за изцяло нова и оригинална поезия.
"Изцяло нова и оригинална."
Значи не е мъртва.
Поезията ми е жива!
ДИКИНСЪН
ПЕСЕН ОТ СЪРЦЕТО
Вини! Вини! Няма да повярваш.
Току-що получих писмо от Томас Уентуърт Хигинсън.
Знаеш ли кой е той?
Той е невероятен, Вини.
Той е аболиционист и пастор.
Пише есета за "Атлантик".
Той е свободомислещ, активист,
човек, който иска да направи света по-добро място.
И познай какво.
Харесва стиховете ми.
Поиска да му изпратя още.
Може да не отида на война, но като се уча от този мъж,
ще пиша стихотворения, важни за хората.
Стихове, които могат да помогнат.
Защо не казваш нищо?
Ясно. Дала си обет за мълчание заради войниците.
Знаеш ли, Лавиния, прекрачваш всички граници
с твоя стоицизъм. Ставаш доста авангардна.
БЛАГОТВОРИТЕЛЕН БАЗАР НА АМХЪРСТ
ЗА НАБИРАНЕ НА СРЕДСТВА ЗА ВОЙНИЦИТЕ НА СЪЮЗА
Разглеждайте с очи, не с ръце.
Много сложен бод. - Да.
Така получаваме тайни съобщения.
Чакай. Какво?
Америка съществува от по-малко от 100 години,
а сякаш тук са измислени кувертюрите.
Голяма работа сме.
Емили, Лавиния. - Здравей.
Днес Лавиния не говори.
Дала е обет за мълчание, за да почете загиналите.
Здравей, Лавиния.
Виждате ли нещо красиво?
Много е малко. За бебе ли е?
Да.
ПРАВО НА ГЛАС ЗА ЖЕНИТЕ
Феминистко бебче. - Браво.
О, боже. Вижте кувертюрите на Бети. Възхитителни са.
Благодаря. С радост ще помогна за каузата.
Шарките са различни.
Размерите им не са еднакви. Няма симетрия.
Какво е това? Тази кувертюра изглежда безсмислена.
Не е нужно да има смисъл.
Тя е гений.
Ще я купя. - Аз бях първа.
Благодаря.
Познай. Последвах съвета ти.
Кой съвет?
Написах писмо до света и светът ми отговори.
Виж ти.
Едуард, не мислиш ли, че хората ни зяпат?
Не.
Може би мъничко.
Долавям доста неодобрение у тези граждани.
Търгът започва.
Дарих кувертюрата на баба Норкрос.
Ще й взема доста пари.
Начална цена за тази - пет долара.
Моля?
Майка ми спечели състезанието по шиене в Монсън през 1822 г.
с тази кувертюра.
Това е начална цена.
Купувачите ще определят стойността на дарението ви.
Това не е справедливо.
Така се прави на търговете.
Пет долара за семейна ценност. Това е възмутително.
Не.
Съжалявам. Реших да не я продавам. Дайте ми я.
Мислех, че искате да подкрепите войската.
Разбира се, че искам.
Но сестра ми почина
и само тази кувертюра ми остана за спомен.
Дайте ми я.
Ако си я искате, ще трябва да наддавате за нея.
Едуард.
Да?
Трябва да купиш кувертюрата.
Няма да пръскам изкарани с труд пари
за нещо, което стои на тавана, откакто сме женени.
Едуард! Единствено семейството е важно.
А само тази кувертюра ми напомня за починалата ми сестра.
Двадесет долара?
Продадено.
Слава богу.
Доста врява вдигаш.
Хубаво. - Просто...
Дикинсън.
Конки.
Не очаквах да те видя тук.
Така ли? Защо?
Важно събитие е за града.
Освен това съм касиер на колежа.
Да. Разбира се.
Но скорошното ти писмо до редактора ме навежда на мисълта,
че не те е грижа за подкрепата на войниците на Съюза.
Би ли пояснил?
Писмото ти в днешния вестник,
пълно с хвалебствия и съчувствие към подлата Конфедерация.
Не е вярно.
Вярно е! Предател!
Стига, Джералд.
През 1850 г. ти подкрепи онзи долен закон за връщане на избягалите роби.
Започва се. - Тогава приех
оправданието ти, че това е компромис,
за да запазиш крехкия мир.
Но сега, в разгара на войната,
която отнема живота на смелите ни синове,
поставяш на хартия тази безчувствена, изопачена молба за търпимост,
апел да изслушаме и другата страна.
Божичко, Едуард.
Ти си защитник на подлостта, на злото.
Как смееш!
Написах писмото заради брат си.
Това, че той живее в Джорджия, не го прави наш враг.
Прави го! - Така става, когато има гражданска война.
Благодаря. - Звучиш снизходително
и в разрез с обществената нагласа.
В най-лошия случай си като фанатик. В най-добрия...
Да?
Старомоден.
Днес остарявам с една година, значи може би си прав.
О, боже. Рожден ден ли имаш? Честит рожден ден!
Честит рожден ден.
Не знаех. - Не разправям на всички.
Не обича да вдига шум за това.
Едуард, време е да избереш страна.
Не мога да застана срещу семейството си.
Тогава е възможно да изгубиш длъжността си на касиер на колежа
и бог знае какво още.
Това можеше да е твое.
Татко, добре ли си? - Да.
Странно е, че г-н Конки те нападна така.
Той все драматизира. - И то на рождения ти ден. Боже.
Какво значение има?
Скоро ще си отида.
Напоследък му е доста тежко.
Не бива да е тъжен на рождения си ден.
Какво още да направим? Подарих му обувалка.
Сетих се. - Какво?
Да се съберем за класическа дикинсънова разпявка.
Емили, чудесна идея. Не сме го правили отдавна.
Ще запалим огъня и ще се съберем край пианото.
Ще изпеем любимите му песни.
Да, идеално.
Ще бъде като едно време.
Песни край огъня с децата, както в младините ми.
Баща ви обича хубавите песни.
Момичета, наистина семейството е всичко.
Съгласна съм.
Много ще зарадваме татко, като пеем заедно на рождения му ден.
Вини.
Може да мърдаш устни.
Така ще е по-добре, Лавиния.
Има само един проблем. - Какъв?
Не е семейна разпявка, ако не дойде цялото семейство.
Какво ще кажеш за Остин и Сю?
Искаш да дойдат ли?
Въпреки че Сю не ти дава да подържиш бебето?
Само семейството е важно. Това е.
Мамо, права си.
Ще ги убедя да дойдат. Остави на мен.
Сю!
Сю, какво има?
Бебето не спа снощи и не спира да плаче,
а аз съм толкова уморена.
Не знаех, че е възможно да чувствам такова изтощение.
Емили, не мисля, че ще се справя.
Но ти вече се справяш, Сю. Вече успяваш.
Полагаш страхотни грижи за бебето.
Сю, къде е то?
С Клара и Ана.
Те са извратени малки пироманки,
но повече не можех да понасям плача му.
Трябваше ми почивка. Това грешно ли е?
Не. Разбира се, че не.
Добре.
Сю, чуй ме.
Обичам те.
Изненада ме.
Обичам те повече от всичко и от всеки на света.
Осъзнай го вътре в себе си и никога не се съмнявай.
Трябва да го усетиш с душата си.
Мога да ти го казвам всеки ден,
за да се запечата дълбоко вътре в теб.
Защото ти си всичко за мен, Сю.
Емили.
Не мога да живея без теб,
не мога да дишам без теб
и не мога да пиша без теб.
Откъде ти хрумна това?
Дойде право от нечистото ми сърчице.
Вече съм много по-добре.
Лечителката Емили на вашите услуги.
Благодаря, лечителко. Току-що спаси живота ми.
Довечера ще се събираме на разпявка за рождения ден на татко.
Ще се присъединиш ли?
Звучи наистина чудесно.
С удоволствие.
Благодаря ти, Сю.
Семейството не е цяло без теб.
Само трябва да убедим Остин.
Не се тревожи. Аз ще се погрижа. - Ще успееш ли?
Все пак съм му съпруга. Трябва да прави каквото му кажа.
Може да си негова съпруга, но аз съм твоя.
Боже. Мисля, че се нуждае от мен.
Върви. - Прощавай.
Няма проблем. До довечера.
До скоро.
Г-ЦА ДИКИНСЪН АМХЪРСТ, МАСАЧУЗЕТС
ПОЛК. ХИГИНСЪН БЮФЪРТ, ЮЖНА КАРОЛИНА
Спокойни в ложето от алабастър -
не ги докосва утринта,
следобедът не ги зове -
смирено спят и чакат възкресение,
обгърнати в сатен, отгоре - камък...
Преди да се потопим в работа, ще проверя присъстващите.
Бихте ли си казали имената?
Също така може да ми разкажете по нещо за себе си.
Аз ще започна.
Казвам се Евърет.
Имам усет за вътрешен дизайн.
И не искам да говоря за миналото си.
Ще говоря за бъдещето си.
Бъдеще, в което ще се махна оттук.
Да.
Точно така. Да. - Да, приятел. Амин.
Тук ли си живял винаги?
Всички сме родени тук, освен Еразмус. Никой не знае откъде е той.
Времето е измислица.
Както в литературата, аз влизам и излизам от историята.
Понякога приемам вид на паяк.
Човече, голяма работа си.
Добре.
А ти?
Аз съм Стената.
Защото съм едър,
но по-скоро съм известен със силата на характера си.
Като истинска опора е.
Аз съм Стената.
Ясно. - Да.
Да. А ти как се казваш?
Майкъл Джордан.
Майкъл Ривър Джордан.
У теб виждам величие, Майкъл Джордан.
Един ден хората ще пълнят стадионите, за да те гледат.
Еразмус вижда бъдещето.
Бъдещето и миналото съществуват заедно, ако имаш очи, за да ги видиш.
Говорим за достойнствата на черните.
Добре.
А ти искаш ли да споделиш нещо?
Аз съм Соломон.
Работех в кухнята и знам много за билките и подправките.
Значи си готвач?
Аз съм убиец.
Ще те отровя, без да се усетиш.
Ще внимавам.
Може да успееш.
Добре. Вече проверих присъстващите.
Когато научите азбуката,
ще знаете буквите на всяка дума в нашия език.
А буквите на "Къде ми е пушката"? - Човече!
Или буквите на: "В армията съм, дай ми оръжие"?
Очаквах да ни намериш оръжия.
Да, нали щеше да говориш с Хигинсън?
Така каза. Как мина?
Повдигнах въпроса. - Какво отговори той?
Каза: "Работим по въпроса".
Работят. Какво значи това?
Според Хигинсън
Първи доброволчески полк на Северна Каролина засега е експеримент.
Експеримент.
Изглежда, че все още не сте официален полк.
Трябва Линкълн да подпише Прокламацията за освобождение.
А кога ще стане това?
На 1 януари 1863 г.
Хигинсън смята, че ще е скоро,
но не може да ви даде оръжия.
Чака разрешение от ген. Сакстън,
който чака самият Линкълн да му нареди.
Безкраен низ от бели мъже, които стоят на пътя ни.
Иска ми се да ви помогна, но съм тук, за да ви науча да четете.
Искаме да се бием, не да четем. - Искаме да видим бъдещето.
Ще ви кажа нещо.
За да видите бъдещето, трябва да разберете миналото.
Това означава да прочетете историята,
да научите всичко за мрака,
за болката,
за парадоксите.
Америка е един парадокс и трябва да изучаваме това.
Защото, ако не можете да се изправите пред мрака,
как ще пристъпите напред към светлината?
Този белчо може и да е прав.
Да.
Нека ви науча да четете.
Остин, ето те.
Облечи се. Чакат ни в дома на баща ти.
Моля? Не разговарям с баща си.
Да, знам, но той има рожден ден и организират разпявка, така че...
Не чуваш какво ти казвам, нали?
Прекъснах връзката с баща ми.
Няма да отида на рождения му ден. Но нямам против ти да отидеш.
Всъщност ще съм доволен, ако отидеш.
Остави ме сам с бебето.
Не съм оставал с него. Искам да прекараме една вечер сами.
Защо някой баща ще иска да е сам с детето си вечер?
Ако не ти се идва, бебето ще остане с Клара и Ана.
Могат да го гледат.
Отново не ме чуваш.
Казах, че искам аз да го гледам.
Не можеш да гледаш и себе си.
Какво прави цял следобед?
Отново си пил, предполагам.
Не. Не мога да те оставя сам с бебето.
Може да го изпуснеш от прозорец или нещо също толкова ужасно.
Бащите не се грижат добре за децата.
Така е устроен животът.
Мъжете имат други роли.
Така ли? Какви например?
Например да ходят на война.
Защо не сложиш униформа и не направиш каквото трябва?
Така правят мъжете.
Може би тогава баща ти ще започне да се гордее с теб.
Имаш ли моята песен?
Хубава е. А "Има много риби в морето"?
Да. - Поред ли са?
Да. - Чудесно.
Защото той е чудесен човек. Той е много хубав човек.
Едуард!
Едуард, чуваш ли ме?
Чувам те, жено.
Това за малко да ме довърши.
Слава богу. Реших, че сме те изгубили.
Каква е тази врява?
Идеята беше моя. - Така ли?
Исках да направим старомодна семейна разпявка
за рождения ти ден.
Малко музика ще ми дойде добре. Да, наистина много ще ми хареса.
Защото той е чудесен човек, той е много хубав човек,
Той е много хубав човек. Всеки ще се съгласи.
Живеем в тежки, неспокойни времена,
твърде тъжни за веселба, твърде тежки за рими.
Песните за мирни дни загубиха мелодиите си,
това има значение.
Мъжете, които за нас бяха като братя,
сега на бунт се вдигат.
Сега ще трябва да се справим с тях,
защото това има значение.
Това има значение.
Бунтовниците трябва да се разпръснат.
Ще ги накараме да побягнат по суша и вода.
Това има значение.
Слънцето ярко блести
над стария ми дом в Кентъки.
Това лято хората се веселят.
Пшеницата расте високо,
ливадите цъфтят широки,
а птиците извиват трели, без да спрат.
Една дама тръсваше къдрици
пред всеки ухажор.
Присмиваше се на обетите
на сърцата, верни и неверни.
И весело тя пееше,
безгрижно си живееше.
Има много риба в морето,
не е по-лоша от предния улов.
Има много риба в морето,
не е по-лоша от предния улов.
Чуй присмехулника.
Присмехулникът все още пее над нейния гроб.
Чуй присмехулника.
Все още пее под клоните на плачещи върби.
Вини! - Вини! Още, още.
Продължавайте да свирите. - Имах нужда от това.
Благодаря.
Умът ми започна да се прояснява
и искам да споделя с теб нещо за стихотворението ти.
За стихотворението ми? Кое?
Последното, което ми изпрати точно преди да родя.
Казваше се "Спокойни в ложето от алабастър".
От тези, които изпратих на...
На кого ги изпрати?
На теб. Да, продължавай.
И така. Искам да кажа, че стихотворението е изключително.
Тези образи на смъртта и снега.
Прекрасно е, Емили.
Но?
Има ли "но"? - Не.
Не е точно "но". Само "може би".
Мислех, че може би ще е по-добре без втората строфа.
Без нея?
Това е само мое мнение.
Но знам, че моето мнение е по-важно за теб от това на всеки друг.
Време е да се отдадем на спомени.
Едуард, да споделим наши мили спомени.
Имаме ли такива?
Разбира се.
Разкажи ни как сте се запознали.
Добре.
Беше през 15. век... - Едуард!
...и аз... - Разкажи ни.
Добре де, добре. Добре.
И така...
Бях снажен младеж от въоръжените сили на щата Масачузетс.
Разпределиха ме в Монсън. - Където отраснах аз.
Една вечер посетих лекция по химия в училището
и не щеш ли
младата г-ца Емили Норкрос седна до мен.
Била си на лекция по химия?
Уверявам ви, бях там само защото пазех място за брат ми.
Смятах да се втурна към къщи, щом лекцията започне.
Да, но остана заради химията, така да се каже.
Той беше майор, имаше пояс и сабя, и всичко останало.
Влюбихме се веднага.
А три месеца не отговори на писмото с предложението ми.
Не беше толкова дълго.
Остави ме в неведение цели три месеца.
Невероятно. - Как беше сватбата?
Сватбата. Да видим.
Помня, че от вълнение не успях да заспя предната нощ.
Просто се взирах в свещта, докато тя догаряше,
а накрая светлината й угасна завинаги.
Сестра ми Лавиния, Бог да я прости, не искаше да се женя.
Мислеше, че съм твърде млада.
Не знаеше как ще върти фермата без мен.
Беше в истинска паника.
Помня, че не спря да плаче в деня на сватбата ни.
Това е...
Вижте, нещата се развиха добре.
Имам чудесен живот с Едуард, три прекрасни деца.
Нищо че не видях майка си отново,
защото, като отидох до Монсън след раждането ви,
жълтата треска вече я бе повалила.
Сладки спомени.
Да. Чудесни са.
Точно днес сутринта видях сватбената си рокля.
Беше прибрана заедно с кувертюрата на баба Норкрос
и събираше прах.
Помня роклята.
Помниш я, така ли?
Да. Трябва да я облечеш.
Едуард, престани.
Няма да ми стане. - Мамо, пробвай я.
Моля ви. Вече не съм младата невеста,
която баща ви взе право от семейното й гнездо.
За мен винаги ще бъдеш тази млада невеста.
Да, това...
Сестра ми ми липсва.
Животът на всички ни е труден.
Мисля, че знам една песен за това.
Хайде тогава.
Да спрем за малко по пътя на живота
и да преброим безчетните сълзи,
докато с бедните поемаме тъгата.
Една песен ще остане притаена
завинаги във нашите души.
Тежки времена, не идвайте никога вече.
Това е песента,
въздишката на изморените.
СКЪПИ БЕТИ И ХЕЛЪН
Тежки времена, тежки времена,
не идвайте никога вече.
Дни наред ти навестяваш
вратата на колибата ми.
Тежки времена,
не идвайте никога вече.
Докато търсим радост и красота,
и музика весела и лека,
виждаме крехки очертания,
паднали край нашата врата.
Макар гласовете им да не се чуват,
молбата в техните очи издава всичко.
Тежки времена,
не идвайте никога вече.
Тежки времена,
не идвайте никога вече.
Ти дойде.
Честит рожден ден, старче.
Благодаря. Радвам се, че успя да дойдеш този път.
Песента е толкова красива.
Да, обичам я.
Може да успеете да научите детето си да я пее.
Аз и Емили ли?
Не. Ти и Остин.
Ние само споделяхме някои мили спомени.
Като говорим за спомени, ще се върна след малко.
Къде отиваш? - Горе.
Какво?
Сега се връщам.
Остин, не мислиш ли, че пи достатъчно?
Послушай жена си. Права е.
Всъщност искам да кажа няколко думи, ако нямате нищо против.
Ще вдигнеш тост. Да, давай.
Няма да е точно тост.
За бога.
И така. Започвам.
Обмислих някои неща.
Малко необичайно за теб.
За вас няма да е изненада, че напоследък се чувствам нещастен.
Разбира се, цялата ни страна е нещастна. Нещастна и страдаща.
И понякога е трудно да отделиш личната си болка от всеобщата,
както знаете.
Но истината е, че не ми харесва какъв се оказа животът ми накрая.
По ред причини.
"Накрая"? Но ти все още си млад, момчето ми.
Да, точно така.
Животът ми не е приключил
и все още имам сили да направя някои промени.
Какви промени?
Не е моментът... - Остави ме да се изкажа.
Взех някои важни решения и дойдох да ги споделя с вас.
Първо, напускам адвокатската кантора "Едуард Дикинсън и син".
Ще открия собствена кантора.
Собствена кантора?
Не си готов за това.
И къде ще си намериш клиенти?
Или мислиш да вземеш моите.
Всъщност вече имам няколко клиенти.
Специализирам в съвсем нова област на правото.
Моля? Каква област?
Разводи.
Чета и трупам знания по темата.
Изглежда, че в днешно време има растяща нужда от бракоразводни адвокати.
Оказва се, че все повече бракове, успешни на пръв поглед,
крият непреодолими различия,
както янките и Конфедерацията.
Идва момент, когато не могат да съжителстват заедно повече.
А аз имам предимство в тази област,
защото моят брак е точно такъв.
Ще се разведа с теб, Сюзан.
И ще поема попечителството над детето.
Облякох булчинската си рокля. Вижте, стана ми.
Чакайте. Какво става? - Просто...
Сериозен съм. Всичко свърши.
Каквото и да има или да е имало между нас, приключи.
Утре сутрин няма да си спомняш нищо.
Ще се кача пак горе.
Остин, как можа?
Мисля, че знаеш, Емили.
Знаеш по-добре от всеки друг.
Прекаляваш с пиенето.
Няма да позволя да си го причиниш.
Няма да позволя да съсипеш живота си!
Не се тревожи за това. Ти вече го съсипа.
Стига с тези приказки. Престани веднага!
Защо не ме удариш? Хайде.
Давай, както удряше нея.
Остин.
Какво?
Всички знаехме. Преструвахме се, че не знаем.
Но няма повече да защитавам тези пораженски чувства.
Ем. - Няма да започна нов живот,
ако продължавам да лъжа за миналото си.
Не мога да променя миналото.
Но няма да се откажа от семейството
и няма да се откажа от теб.
Остин, излез. Върви си.
И да ме молиш, няма да остана.
Чуй ме.
Какво?
Каза ми, че трябва да избирам.
Да избера между теб и него.
Познай.
Избирам него.
Избирам баща ни.
Погребваш се жива.
Вини. Милата ми сестра.
Мамо? - Вини, прости ми...
Мили боже!
Едуард, съжалявам. Да. Да.
Мили боже.
Не съжалявам за нищо.
Само исках всички да са щастливи.
Емили, скъпа.
Добре. Ще наруша обета си за мълчание, за да кажа,
че това семейство е откачено.
Сю, аз... - Емили, не ме докосвай точно сега.
Знам, че си разстроена.
Той не го мислеше.
Няма да те напусне. - Не ми дреме за Остин.
Интересуваш ме ти.
Трябва да ми обясниш това.
Казва се Хигинсън и... - Знам кой е той.
Чела съм творбите му.
И аз имам мозък, забрави ли? - Разбира се.
Но не разбирам защо си дала на този мъж
стихотворението, което даде и на мен.
Той покани млади писатели да се свържат с него и аз го направих.
И си му изпратила "Спокойни в ложето от алабастър".
Да.
"Ще отделите ли време да бъдете приятелят, който смятате, че ми е нужен?
Заемам малко място.
Няма да затрупам бюрото ви, няма да вдигна повече врява от мишка."
"Ще станете ли мой наставник, г-н Хигинсън? В опасност съм..."
Боже, Емили.
В това писмо звучиш, сякаш си беззащитна.
Сякаш си съвсем сама. Дори не ме споменаваш.
Виж, исках, но... - Изглежда, че откакто родих дете,
престанах да съществувам!
Сю, моля те!
Знаеш ли?
Същата си като Остин.
Какво значи това?
Мислиш, че се бориш за нещо,
но всъщност бягаш от него.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева