Undskyld.
POSTHUS
THE ATLANTIC LITTERATUR, KUNST OG POLITIK
Jeg vedlægger mit navn og beder Dem, om De vil
fortælle mig, hvad der er sandt?
Her er mit brev til verden
Undskyld, oberst Higginson? Det var angående jobsamtalen.
Selvfølgelig.
Kom ind, min bror. Undskyld forsinkelsen. Jeg var i Hilton Head.
Jeg lagde strategi med brigadegeneralen.
Alt det militærhalløj er lidt forvirrende, men...
...så længe det kan afskaffe slaveriet.
Jeg kan forstå, at du også har arbejdet for den gode sag.
Jeg udgav en lille abolitionistavis fra New England.
Ja, The Constellation. Den kender jeg.
-Gør De? -Mange dygtige skribenter.
Og du ydede en betragtelig støtte til vores fælles ven, John Brown.
-Må han hvile i fred. -Må han hvile i magt.
Får jeg et amen, min bror?
Amen.
Forbindelsen til hr. Brown og arbejdet på avisen
-gjorde mig interesseret i dig. -Er det rigtigt?
Ser du, Henry, jeg tror fuldt og fast på,
at den første, som samler et dygtigt sort regiment,
vil yde den vigtigste indsats i hele denne krig.
Lincoln er ikke overbevist endnu. Men de kan kæmpe, og det skal vi bevise.
En dag underskriver Lincoln Emancipationserklæringen,
og de bliver et godkendt regiment. Men inden da
skal jeg bevise over for alle... skeptikerne,
at de mænd er så tapre, disciplinerede og dannede som en hvid soldat.
-Javel. -Pokkers!
-Nu værdisætter jeg igen som hvid. -Undskyld?
Det er altid en udfordrende samtale, da de standarder, vi stræber efter,
er det hvide overherredømmes. Samme system, vi gerne vil afvikle.
Men hvis mine soldater ikke lærer at læse og skrive...
Nu gjorde jeg det igen. "Mine soldater." Det er formynderisk.
Jeg forsøger at kontrollere mit sprog. Nej, overvåge...
Det er også problematisk. Pokkers!
-Jeg skal nok blive bedre. -Undskyld. Hvad skal jeg lave?
Du skal lære de tidligere slavegjorte mænd
fra South Carolinas 1. Frivillige Regiment at læse og skrive. Og samtidig
skal de anerkende den smertelige fortid og racistiske magtdynamik,
som er forankret i vores sprog. Hvad siger du? Har du mod på det?
Jeg kan forsikre dig,
at skønt dette indtil for nylig fungerede som slaveplantage,
er vi nu i trygge rammer.
Det skal være mig en ære at undervise Deres regiment.
Ja, for fanden!
-Se lige os! Vi skaber ravage! -Såmænd.
Vi opbygger en bevægelse. Solidaritet er et verbum, min bror!
Det her, os, den slags venskaber, det er de sande frontlinjer.
Og vi vinder den her krig.
Dine nye elever venter på dig. Du kan kende dem på de røde bukser.
-Af sted. Nu skal du ændre liv. -Javel.
Nu er tiden snart inde
Hesten i dalen, hesten i dalen
-Hesten i dalen -Nu er tiden snart inde
Hvem skal ride på den?
-Hvem skal ride på den? -Nu er tiden snart inde
Se derovre
Jeg kan se solen
-Jeg kan se solen! -Nu er tiden snart inde
Den nægter at skinne
-Den nægter at skinne -Nu er tiden snart inde
Det er dommedag
-Det er dommedag -Nu er tiden snart inde
Nu er tiden snart inde
Hey!
Er I klar til at lære noget?
-Hvem er den buckra med stolen? -Mine herrer, mit navn er Henry.
Oberst Higginson har ansat mig til at lære jer at læse.
-Hvad snakker han om? -Hvorfor taler han sådan?
Hvad er det for en accent?
-Synes I, jeg taler med accent? -Ja.
Interessant.
I mine ører er det jer, der har en usædvanlig dialekt.
I kalder det gullah, er det ikke rigtigt? Stammer fra Sea Islands.
En ret melodisk lyd, men det er lidt svært at skelne visse ord.
Han taler som en fin kat fuld af mælk.
Lad nu være.
Jeg er faktisk fra Massachusetts.
Den er sgu god.
Han siger, han er en fri mand, men han bor et sted med ordet "massa" i.
-Nej, det er mass-atju-shit. -Master-to-shit?
-Som en, der nyser. -Jeg hørte "massa".
-Ja, det krænker os. -Her siger man ikke "massa".
-Her er ingen "massa". Vi er fri. -Ikke endnu.
-Frihed er en sindstilstand. -Drop det, Erasmus.
-Vi er mere fri end før. -Ikke så fri, som vi kunne være.
-Det er sandt. -Nemlig.
Mine herrer, med forlov. Jeg skal hjælpe jer med at blive fri.
-Hvordan vil du gøre det? -Jeg vil lære jer at læse...
Skaffer du os rene uniformer?
Og sørger for, at vi får løn for at gå i krig?
-Får Erasmus et par bukser? -Jeg vil ikke være stereotyp.
-Og får vi nogle våben i hænderne? -Vi er i krig, hvis du ikke ved det.
-Våben og penge. -Og sko.
-Og bedre mad måske. -I den rækkefølge.
-Mener I, at de ikke betaler jer? -Kun med varm luft.
Vi får også mad, så varm luft og majsgrød.
De siger, vi får ti dollar om ugen.
-Det er mindre, end hvad de hvide får. -Vi får dem jo ikke.
Du kan sige til oberst Higgety-piggety, at vi er klar til at få løn.
-Vi vil have kontanter. -Nemlig.
De betaler jer altså ikke, og I får ikke det rigtige tøj,
og I er ikke blevet ordentligt trænet med våben?
Ordentligt trænet? Vi må ikke røre et gevær.
Vi laver bare en masse dumme øvelser og graver kæmpe huller.
Hæren vil ikke betro os deres våben.
Hæren siger, vi skal vente. Vi skal vise, hvad vi kan.
Vi er soldater som hvide mænd og kæmper på deres side, og de er bange for os.
-Vi kæmper ikke på deres side. -Gør I ikke?
Nej. Vi kæmper for os selv.
Det er vores krig. Den bliver aldrig ligesom deres.
Uanset hvilken krig jeg kæmper i, vinder jeg den ikke uden våben, buckra.
-Hvad er "buckra"? -Det betyder "hvid mand". Et gullah-ord.
Det er for sjov, mand.
Nå, kan du skaffe os nogle våben, hr. Master-to-shits?
Jeg skal tale med Higginson og se, hvad jeg kan gøre.
-Indtil da... -Ja? Hvad?
Indtil da...
...kan vi lære alfabetet.
-Hvad nu? Dårligt nyt? -Altid dårligt nyt. Den forbandede krig.
-Alle opfører sig som barbarer. -Ja, et rent inferno. Hvad sker der nu?
Min bror Samuel skriver, at hans nabos plantage er blevet raseret.
Unionshæren rykkede ind som vikinger og smadrede alt.
De ridsede deres navne i kaminhylden bagefter.
-Han burde ikke være flyttet til Georgia. -Lidt sent. Han har boet der i årtier.
Han har familie dernede. Hvor skal du hen?
-På stævnemøde. -Med hvem?
En, du bestemt ikke vil synes om.
"Jeg fejrer mig selv.
Synger for mig selv.
Hvad jeg antager, skal du antage.
For hvert atom, som tilhører mig, tilhører i samme grad dig."
Undskyld, jeg søger...
Undskyld, har De...
Gør plads, gør plads! Videre, folkens.
Undskyld! Hej, jeg søger Walt Whitman.
Nå! Så er det vist din heldige dag, for jeg er Walt Whitman.
Du godeste... Utroligt! Tænk, at jeg fandt Dem!
Jeg er da ikke så svær at finde. Jeg er jo alle vegne. Jeg er alting.
Jeg er brolæggeren, kanaldrengen,
matrosen, nordstatspigen med det rene hår, konduktøren, squawen.
Jeg er klapperslangen, alligatoren, panteren, den sorte bjørn.
Jeg er Walt Whitman, kosmos, demokrati, Manhattan.
Jeg er New York!
Okay. Jeg er Emily Dickinson fra Amherst.
New England. Massachusetts. Boston.
Ja, i nærheden af Boston.
Åh, min soldat.
Hornene og trommerne giver dig musik, og mit hjerte...
Åh, min soldat, mit hjerte giver dig kærlighed.
Det er derfor, jeg er kommet. Hr. Whitman, jeg er digter.
Digter? Så må du kende trangen.
Trangen og trangen og trangen. Verdens evige trang til at formere sig.
Synge sangen. Messe messen. Tage del i det store, uendelige kor!
Jeg må videre.
Ja! Jeg er digter ligesom Dem.
Jeg fik at vide, at for at skrive stor poesi...
-Ja? -...må jeg blive som Dem.
Gå ud i verden og møde dens smerte.
Kan De godt lide smerte?
Ja?
Så er De havnet det rette sted! Det her er New York!
Bronx er deroppe, Battery er dernede, og smerten er overalt.
Følg mig, Emily Dickinson. Lad os så komme til skade.
-Godmorgen! -Godt at se Dem.
Det er forfærdeligt nyt fra Savannah.
Gid jeg kunne hjælpe min bror,
men jeg ved ikke engang, om mine breve kommer frem længere. Forbandede krig.
Det er farligt at korrespondere med sydstatsfolk.
-Folk snakker. -Hvad skal jeg gøre?
Udstøde min egen bror på grund af geografi?
Sådan er jeg ikke, fru Dickinson. Familien er vigtig.
Hvorfor kradser du dig sådan?
-Du kradser dig da også. -Gør jeg?
Ja, det gør jeg.
Det klør. Hvorfor klør mit tøj?
Det gør mit også.
Hvad i himlens navn? Har du glemt at vaske tøj?
Tror du virkelig, jeg kunne glemme det? Jeg lever for vaskedag.
-Hvorfor pokker klør det så sådan? -Aner det ikke. Det må være Maggies skyld.
Maggie!
Modsiger jeg mig selv? Nuvel.
Jeg gjalder mit barbariske skrål ud over verdens tage.
Whitman, dæmp dig.
Jeg vil dæmpe mig og lempe mig. Jeg vil kæmpe videre, til dagen gryer.
Ser du, jeg er kroppens digter og sjælens digter.
Smerten er for mig blot nydelsens anden side.
Er en digter ikke blot én facet af selve det almægtige univers?
Du er ikke kun Emily Dickinson. Du er alle.
Du er hver mand herinde.
Du skal ikke kun spørge den sårede, hvordan han har det.
Du skal selv blive den sårede.
Min bror, da kuglen ramte dig, følte du da alt, dette land har været?
Løb alt, det måske en dag bliver, gennem dig?
-Ja, helt sikkert. -Er du Amerika?
-Ja, det tror jeg. -Ja! Det er du. Og det er jeg også.
Og det er hun, og det er han, og det er hver eneste mand her.
Så Amerika er det største digt af alle.
Vi går videre.
Det fangede jeg vist ikke helt.
Hvad? Nej, du skal ikke fange det. I stedet skal du bare give slip.
Hop ud af din hjerne og ned i kroppen, og mærk.
Nydelsen, smerten, solen, skyggen.
Eksister, som du er. Det er nok.
-Jeg dør. -Ja, du dør!
Og du er heldig. Synes du, det er heldigt at blive født?
Ja, det er altså lige så heldigt at dø. Og alle herinde dør.
Alle herinde dør af forskellige årsager.
Koldbrand, syfilis, dysenteri, skudsår,
bajonetstik, dysenteri, dysenteri, dysenteri.
-Louisa? -Emily.
-Kender du hende? -Det er Louisa May Alcott.
Godt at se dig her ved frontlinjen.
-Hvad laver du her? -Jeg er også sygeplejerske.
Overraskende, men sandt. Jeg får en masse godt materiale her.
Jeg lærer meget, men stor fiktion er sand, og her er fyldt med specifikke detaljer.
Du mener sammensmeltningen af død og liv, af smerte og ekstase?
Nej, at sår virkelig lugter forfærdeligt.
Nogle af dem, der kommer, har den fæleste stank, en næse kan udsættes for.
Klamt, men sådan er virkeligheden.
Han er borte! Han døde i dine arme! Åh, liv! Identitet!
-Virkelig godt stof. -Det stærke spil...
Jeg tager noter. Døden sælger.
-Stakkels dreng. -Far? Far, er det dig?
Ja, jeg er din far.
Vi siger, vi er deres familie, så de føler, de får sagt farvel.
Jeg er din far. Og jeg er din søn og din mor og din nabo.
Han går lidt for vidt.
Søn, hvordan har din blodige stump det?
Far, det er skrækkeligt.
Nå, det får dig nok i bedre humør,
at din kære søster er kommet for at besøge dig.
Søster? Åh, søster Annabelle, er det dig?
Ja. Ja, jeg er... din søster.
Søster! Jeg kan ikke komme i himmeriget, før du har sagt farvel til mig.
-Får din stakkels bror et sidste kys? -Kom nu, han gav sit liv for Unionen.
Snav ham!
Åh, for himlens skyld. Kom her, dreng.
Walt, du går for vidt.
Du har da set to mænd kysse i din fars kollektiv.
En drink?
Det var fredag morgen Da vi satte sejl
Og vi var ikke langt fra land
Vores kaptajn fik øje På en yndig havfrue
Med en kam og et glas i sin hånd
Åh, havets bølger ruller...
Hvad er det for et sted?
Pfaff's Beer Cellar, det bedste værtshus i New York.
Fantastisk. Man må ryge indenfor.
Skal vi?
Og landkrabberne ligger Under dæk, dæk, dæk
Landkrabberne ligger under dæk
-Austin, vær stille. Du vækker ham. -Okay.
Han er faktisk ret sød.
Man kan straks se, at han er en Dickinson.
Var du i tvivl?
-Rør ikke sengen. Du vækker ham. -Jeg rører den ikke.
Du må stole mere på mine instinkter. Jeg kan godt være en god far.
Min erfaring er, at gode fædre holder sig væk.
Austin, du vækker ham.
Jeg havde et lille nøddetræ
Det bar ikke frugt
Kun en sølvgrå muskatnød
Hold op med at synge. Du vækker ham. Lad ham nu sove.
-Spaniens kongedatter -Han sover.
Kom på besøg...
-Austin. -Jeg kan godt passe ham, Sue.
Han er min søn.
Har du drukket igen? Du synger altid, når du er fuld.
Bare han ikke arver alle dine træk.
Du er alt for intellektuel. Kom ud af hjernen og ned i kroppen.
En stor digter mærker alt.
Alt dette sluger jeg. Det smager godt, jeg kan lide det, det bliver mit.
Jeg er manden. Jeg led. Jeg var der!
Ja!
Bartender, en til!
-Hvilken pine! -Det svier!
-Krads hårdere. -Hvad skyldes den infernalske kløen?
-Giftige myrer? -Det virker usandsynligt.
-Der er nok en mere logisk forklaring. -Hvad da?
Min sunde fornuft siger mig, at det er alfer.
-Undskyld, sagde du... -Alfer. Bittesmå mænd.
Altid fulde af spilopper. De drysser deres pulver ud.
-Pulver? -Det er et godt tegn med alfer i huset.
-Nogen må have gjort dem vrede. -Alferne er vrede.
-Åbenbart. Så forstyrrer de. -Edward, hvad skal vi gøre?
Der lever ingen magiske væsener i dette hus.
Uhyre!
-Lavinia, hvad er der dog sket? -Hvorfor er du fuld af jord?
-Jeg begravede mig selv levende. -Hvorfor?
For at ære de faldne soldater. Jeg vil dele deres oplevelser.
Jeg vil mærke deres smerte. Så vi bliver tættere.
Derfor er jeg begyndt at sove i stalden.
-Har du sovet ude hos hestene? -Det forklarer lugten.
Ja, jeg sov i stalden i nat.
Men desværre var madrassen fyldt med lopper.
-Lopper? -Lopper?
Ja, lopper. Ikke alfer, lopper. Det var mit næste gæt.
-Du tog lopper med ind. -Og nu klør det forfærdeligt.
-Ja, helt sikkert. -De er jo overalt.
Edward, hvordan får vi dem væk?
Vi må sprøjte. Fyld huset med svovl. Alle ud.
Har nogen set Emily?
Wow! Jeg føler mig vanvittig.
Godt. Digtere skal føle sig vanvittige. Vanvittige, vilde og frie.
Men jeg tænker på de døende soldater.
-Alle deres smerter. -Smerte er godt for digtere.
Det er alle følelser. Jo voldsommere, jo bedre.
Vi må føle maksimal smerte og maksimal nydelse.
Så sig mig, Emily Dickinson,
hvad tænder dig?
Det ved jeg ikke.
Det ved du da! Kom nu! Hvad tænder dig? Hvad pirrer dig? Hvad gør dig hed?
-Jeg tænker... -Nej! Hold op med at tænke.
-Bare sig det! Sig det nu. -Okay. Det er... Sue.
Det var bedre. Okay. Nå, hvem er Sue?
Ja, Sue er min...
-Hun er... Hun er min... -Din?
Hun er ligesom min ven.
Ja, hun er ligesom... min søster.
Og hun er også ligesom min...
-Elsker? -Ja.
Fabelagtigt! Ja.
Og er det hos Sue, du dræner alle dine indestængte floder?
Undskyld?
Er det hos Sue, du lægger et tusind kommende år?
Er det Sue, du indhyller? Sue, du trækker ind til dig? Sue, du ikke kan slippe?
Er det Sue, du trænger ind igennem?
Hvad?
Tja... Ja.
Så sig det! Råb det højt! Fri kærlighed! Frit udtryk!
Sex, sex, sex!
Hør her, hvad enten du synger en sang, laver en maskine,
rejser til Nordpolen, elsker din mor, bygger et hus eller pudser sko...
Alting, alt i hele verden, er sex, sex, sex.
-Jeg elsker Sue. -Jeg kan ikke høre dig.
-Skrig det. -Jeg elsker Sue!
Okay?
Jeg elsker Sue! Jeg vil have hende. Jeg kan ikke få nok.
Hvis jeg lå for døden lige nu, ville jeg kun have Sue.
Ja, for fanden!
Det er et digt.
Vil du danse?
Vent. Jeg prøver stadig at forstå, om min poesi...
Nej, min kære, prøv ikke at forstå. Du skal bare mærke.
Når du giver, så giv dig selv.
Drik med drankerne. Dans med danserne. Kom så!
New York er tilbage!
Her er mit brev til verden,
som aldrig skrev til mig.
Naturens enkle lærdom sagt
med majestætisk takt.
KÆRE BETTY OG HELEN
Hendes budskab overdrages
til hænder, jeg ikke kan se.
For hendes skyld, kære landsmænd,
bedøm mig varsomt her.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve