ПОЛК. ХИГИНСЪН, БЮФЪРТ, ЮЖНА КАРОЛИНА
ЕДУАРД ДИКИНСЪН, АМХЪРСТ
Извинявай.
ПОЩА
ВОЕННА КАРТА НА САЩ НА УАЙЛД
СЕВЕРНИ ЩАТИ И ЮЖНИ КОНФЕДЕРАТИВНИ ЩАТИ
"АТЛАНТИК" ЛИТЕРАТУРА, ИЗКУСТВО И ПОЛИТИКА
Изпращам ви името си с молба, ако може, господине,
да ми кажете кое е истина.
Дикинсън
МОЕТО ПИСМО ДО СВЕТА
Извинете, полк. Хигинсън, идвам за интервюто за работа.
Разбира се.
Влизай, братко. Ела.
Съжалявам, че закъснях. Бях на Хилтън Хед.
Обсъждахме стратегии с бригадния генерал.
Всички тези военни работи още малко ме объркват,
но ако подкрепят аболиционизма, ги приемам.
Разбирам, че и ти имаш принос за тази велика кауза.
Списвах малък аболиционистки вестник в Нова Англия.
Разбира се. "Съзвездието". Познавам го добре.
Така ли? - Вестник с възхитителни слова.
Също така доста си помогнал на нашия общ приятел Джон Браун.
Мир на праха му.
Мир на величието му.
Ще кажеш ли "амин", братко?
Амин.
Точно работата ти в "Съзвездието" и с г-н Браун ме подтикнаха да те наема.
Наистина ли?
Виж, Хенри, аз твърдо вярвам,
че човекът, който събере и поведе полк от чернокожи,
ще изпълни най-важната задача в историята на тази война.
Линкълн не е убеден в това. Но аз твърдо вярвам,
че тези мъже могат да се бият, и ще го докажем.
Линкълн ще подпише Прокламацията за освобождение
и ще признаят полка официално.
Но за тази цел
трябва да докажа на всички, да ги наречем скептици,
че тези мъже са смели, изпълнителни и образовани като белите войници.
Разбирам. - По дяволите.
Ето, пак разсъждавам като бял. - Моля?
Трудно е да водя подобен разговор,
защото стандартите, които се прилагат,
произтичат от господството на белите, срещу което ние се борим.
Но ако моите войници не се научат да четат и пишат...
Пак го направих.
Не "моите", покровителствено е.
Искам да владея езика си. Не да владея, а да следя...
Не, и това не става.
По дяволите!
Ще се постарая.
Извинете. Каква е работата?
Искам да научиш бившите поробени мъже
от Първи доброволчески полк на Южна Каролина да четат и пишат,
като отчетеш мъчителната история и динамиката на силата на расизма,
загнездена дълбоко в самия ни език.
Какво мислиш? Дали ще се справиш?
Искам да те уверя,
че макар да се намираме в доскоро действаща робовладелска плантация,
работим на безопасно място.
За мен ще е чест да бъда учител на вашия полк.
По дяволите. Да!
Вижте ни! Разбиваме статуквото. - Да.
Ние създаваме движение.
Солидарността се показва с действия.
Ето това, ние, нашите отношения, това е истинската фронтова линия.
Ще спечелим тази война.
Новите ти ученици, доброволците, те очакват.
Носят червени панталони.
Върви. Промени живота им.
Добре.
ЕМИЛИ ДИКИНСЪН
Ей!
Ура! О, моментът наближава.
Хайде, давайте.
Ура! О, моментът наближава.
Кон в долината.
Ура! О, моментът наближава.
Кой ще го язди?
- Ура! О, моментът наближава.
Погледни натам.
Слънцето виждам.
Слънцето виждам! - О, моментът наближава.
То спря да свети.
Ура! О, моментът наближава.
Денят на Страшния съд е!
Страшният съд.
Денят на Страшния съд е.
Ура! О, моментът наближава.
Ей.
Ей! - Ей!
Ей!
Ура! О, моментът наближава.
Ей!
Момчета, готови ли сте за малко учене?
Кой е този белчо със стола?
Господа, казвам се Хенри.
Вашият командир Хигинсън
ме нае да ви науча да четете и пишете.
Какви ги говори?
Защо говори така?
Човече, какъв е този акцент?
Аз ли говоря с акцент? - Да.
Интересно.
За моите уши вие говорите на някакъв странен диалект.
Наричате го "гала", ако не се лъжа. Говори се на Сий Айлънд.
Доста мелодично звучене,
но е малко трудно да се разберат някои думи.
Говори като котка, прекалила с млякото.
Стига, братко.
Всъщност аз съм от Масачузетс.
Не!
Да.
Това беше добро.
Белчото идва да ни говори за свобода,
а живее на място с "чуй" в името.
Не, казва се Маса-чуй-задник.
Чуй-ей-задник?
Звучи като кихане.
Със сигурност е "чуй".
Да, обидно е.
Не ти трябва да казваш "чуй" по тези места.
Тук не слушаме. Свободни сме.
Не сме още.
Свободата е състояние на ума. - Еразмус, стига.
Да, сега сме по-свободни.
Можем да сме още по-свободни.
Това е приказка. - Харесвам го.
Господа, аз мога да ви помогна да бъдете свободни.
И как точно ще стане?
Ще ви науча на така важната грамотност...
Ще ни дадеш ли чисти униформи?
Ще ни платиш ли, за да се бием във войната?
Ще дадеш ли панталон на Еразмус?
Опитвам се да бъда различен.
И по-важното - ще помогнеш ли да вземем оръжие?
На война сме, белчо. Сигурно си разбрал.
Оръжие и пари. - И обувки.
И може би по-добра храна. - В този ред.
Искате да кажете, че не ви плащат?
Плащат ни трохи.
Хранят ни, значи трохи и натрошено зърно.
Обещаха десет долара на седмица.
Това е по-малко, отколкото дават на белите.
Но и това не дават.
Да. Затова кажи на полк. Хигинсън Наконтения,
че чакаме заплати.
Искаме ги в брой.
А така. - Значи казвате,
че не ви плащат,
не ви дават подходящи дрехи
и не са ви обучавали да си служите с оръжия?
Да ни обучават? Не ни дават да припарим до пушка.
Само маршируваме и копаем безспир огромни дупки, незнайно защо.
Армията не ни поверява оръжия.
Според армията трябва да чакаме, трябва да се докажем.
Ние сме войници точно като белите, които се бият за тях,
но се боят от нас.
Ние не се бием за тях.
Така ли?
Така.
Бием се за себе си.
Това е нашата война.
Тя не е същата като тяхната.
В която и война да се бия,
знам, че няма да спечеля без оръжие, белчо.
Какво е "белчо"?
Значи "бял мъж".
На нашия диалект.
Шегуваме се. Отпусни се.
И така, можеш ли да ни дадеш оръжия, г-н Чуй-ей-задник?
Ще говоря с Хигинсън и ще видя какво мога да направя.
Междувременно... - Да, какво?
Междувременно...
Можем да научим азбуката.
СТРЪКЧЕТА ТРЕВА
Какво има? Лоши новини?
Винаги са лоши. Проклета война.
Превръща всички в диваци.
Да, там е ад. Какво е станало?
Брат ми Самюъл пише, че са обрали плантацията до тяхната.
Войниците от армията на Съюза нахлули и потрошили всичко.
Накрая издълбали имената си на камината.
Не биваше да се мести в Джорджия.
Малко е късно. Живее на юг от години.
Там създаде семейство.
Къде отиваш?
Имам среща. - С кого?
С човек, когото не бихте одобрили.
СТРЪКЧЕТА ТРЕВА
"Аз възхвалявам себе си,
възпявам себе си.
Това, което аз приемам, приемете вие,
защото всеки атом, който мой е, той и на вас принадлежи."
Извинете, търся...
Виждали ли сте...
Пазете се, идвам. Раздвижете се, хора.
Извинете! Здравейте, търся Уолт Уитман.
Значи днес имате късмет, защото аз съм Уолт Уитман.
Боже. Не мога да повярвам, че ви открих.
Защо? Лесно е да ме намери човек.
Все пак аз съм навсякъде. Аз съм всичко.
Павирам улици, чистя канали,
аз съм матросът и севернячката с чиста коса,
аз съм диригентът и домакинята.
Аз съм гърмящата змия, алигаторът, пантерата, черната мечка.
Аз съм Уолт Уитман, вселената, демокрацията, Манхатън.
Аз съм Ню Йорк.
А аз съм Емили Дикинсън от Амхърст.
Нова Англия. Масачузетс. Град Бостън.
Да, близо до Бостън.
О, войнико.
Тръбите и барабаните за теб са музика, а сърцето ми...
Войнико, сърцето ми ти дава любов.
Причината да дойда тук, е,
че аз съм поетеса.
Поетеса.
Значи си наясно с подтика.
Подтик и подтик, и подтик.
Вечният подтик за размножаване на хората.
Да запеем песента. Да затананикаме. Да се включим в безкрайния хор!
Продължавам.
Да! Да, аз съм поет като вас,
а ми казаха, че за да пиша велика поезия...
Да? - Трябва да съм като вас,
да тръгна по света и да се изправя срещу болката.
Значи болката те привлича?
Да?
Тогава си дошла на точното място! Това е Ню Йорк, скъпа.
Бронкс е нагоре, Батъри - надолу, а болката е навсякъде.
След мен, Емили Дикинсън. Да изпитаме болката.
Добро утро! - Привет.
Съжалявам.
Божичко, ужасни новини от Савана.
Иска ми се да помогна на брат ми,
но вече дори не съм сигурен дали получава писмата ми.
Проклета война.
Знаеш, че е опасно да пишеш на човек от Конфедерацията.
Хората говорят. - А какво да направя?
Да се откажа от брат си по географски причини?
Знаеш, че не правя така. Семейството е най-важно.
Защо се чешеш така, за бога?
Аз ли се чеша? Ти се чешеш.
Аз ли?
Да, вярно.
Сърби ме. Защо дрехите ми докарват сърбеж?
Да, и моите.
Какво става?
Не изпра ли тази седмица?
Как ти хрумна, че бих забравила, Едуард?
Обичам деня за пране.
Защо тогава толкова ме сърби? - Нямам представа.
Предполагам, че вината е на Маги.
Маги!
Дали си противореча? Така да бъде - противореча си.
Грубите си думи изкрещявам над покривите на света.
Уитман, по-тихо.
Ще бъда по-тих, но ще продължа.
Няма да се спра до пукването на зората.
Аз съм поет на тялото и поет на душата.
Какво за мен е болката освен обратната страна на насладата?
Какво е поетът освен мъничка частица от могъщата Вселена?
Ти не си само Емили Дикинсън. Ти си всеки.
Ти си всеки един от тези мъже.
Затова не ти трябва да питаш ранения как се чувства.
Самата ти трябва да станеш раненият.
Братко, когато куршумът те уцели,
почувства ли каква е била тази страна?
Усети ли във вените си всичко, което тя ще бъде?
Да. Да, определено. - Ти Америка ли си?
Да, така мисля.
Да! Такъв си. Както и аз.
И тя, и той, и всеки човек тук.
Значи Америка е най-великата поема.
Да продължаваме.
Не съм сигурна, че разбирам всичко.
Какво? Не, не се опитвай да разбираш.
Просто се отпусни.
Забрави мислите си, остави се на чувствата.
Удоволствието, болката, светлината, мракът.
Просто приеми себе си. Това е достатъчно.
Умирам. - Да! Умираш.
И си щастливец. Дали е щастие да се родиш?
Веднага ще ти кажа, че е щастие и да умреш.
Всички тук умират.
Всеки - от различна болест:
гангрена, сифилис, дизентерия, куршум,
щик, дизентерия, дизентерия, дизентерия.
Луиза? - Емили.
Познаваш ли я? - Това е Луиза Мей Олкът.
Хубаво е да се видим на фронта.
Какво правиш тук? - Аз съм и медицинска сестра.
Още един изненадващ, но точен факт за мен.
От тази работа набирам чудесен материал.
Чета много, но великите творби се опират на факти,
а това място е претъпкано с детайли.
Разбираш ли ме?
Да, имаш предвид
сложното естество на смъртта и живота, болката и възторга?
По-скоро казвам, че раните всъщност миришат лошо.
От някои войници, идващи тук, се носи
най-гнусната воня, достигала някога до носа ми.
Противно е, но фактите са си факти.
Отиде си!
Умря в обятията ти! О, живот! Идентичност!
Наистина чудесен материал. - Могъща игра…
Ще го опиша. Смъртта продава книги.
Горкичкият.
Татко. Тате, ти ли си?
Да, аз съм баща ти.
Правим се на техни близки,
за да могат да се сбогуват.
Аз съм твоят баща.
Аз съм и твоят син,
и твоята майка, и твоят съсед.
Да, той малко се увлича.
Да. - Синко, как е ампутираният ти крак днес?
Татко, ужасно е.
Духът ти ще се повдигне, щом узнаеш,
че доведох сестра ти да те види.
Сестричке? Сестричке Анабел, ти ли си?
Да. Аз съм сестра ти.
Сестричке! Не мога да вляза в небесното царство,
докато не се сбогуваме.
Ще целунеш ли горкия си брат?
Стига. Той жертва живота си за Съюза.
Дай му една целувка.
За бога.
Ела, момче.
Хайде, стига, увлече се.
Сякаш не си виждала двама мъже да се прегръщат.
Кой иска едно питие?
В петък сутрин вдигнахме платната.
Все още не бяхме далеч от земята.
Капитанът съзря русалка прекрасна
с гребен и чаша в ръката.
Вълните ще се носят в океана…
Къде сме?
В бирария "Пфаф", най-велия бар в Ню Йорк.
Невероятно. Тук можеш да пушиш.
Хайде.
А новаците лежат долу, долу, долу.
Новаците лежат долу.
Остин, по-тихо, моля те. - Добре.
Ще го събудиш.
Добре.
Много е сладък, нали?
Само като го погледна, виждам, че е Дикинсън.
Имал ли си съмнения?
Не пипай люлката. Ще го събудиш.
Няма да го люлея.
Трябва да имаш вяра в инстинктите ми.
Мога да бъда добър баща.
Доколкото знам, добрите бащи просто не се пречкат.
Остин, ще го събудиш. Моля те.
Имах малък орех.
Друго не раждаше
освен едно сребърно орехче.
Спри да пееш. Ще го събудиш.
Моля те, той спи.
Дъщерята на испанския крал... - Той спи.
...дойде на визита...
Остин. - Знам как да се грижа за него, Сю.
Той ми е син.
Пак ли пиеш? Когато се напиеш, започваш да пееш.
Дано детето да не наследи всичките ти черти.
Твърде интелектуална си.
Забрави мислите си, остави се на чувствата.
За да си велик поет, трябва да изпиташ всичко.
Поглъщам всичко, добро е на вкус, харесва ми и става мое.
Аз съм човекът. Аз страдах. Аз бях там!
Да!
Барман, още по едно!
Агония. - Горя.
Чеши по-здраво, Маги.
Какво причинява този ужасен сърбеж?
Да не са отровни мравки? - Малко вероятно е.
Има много по-разумно обяснение.
Така ли? Какво е?
Здравият разум ми казва, че сигурно са елфи.
Извинявай, да не каза... - Елфи. Мънички хора.
Винаги са готови за пакости. Разпръскват прашеца си навсякъде.
Прашеца ли?
Обикновено да имаш елфи в къщата, е добър знак.
Някой ги е разстроил с нещо.
Елфите са разстроени.
Така изглежда.
Започнали са да рушат. - Едуард, какво ще правим?
В къщата ни не живеят вълшебни същества.
Чудовище!
Лавиния, какво ти се е случило?
Защо си покрита с кал?
Погребах се жива.
Може ли да знам защо?
В чест на загиналите войници.
Искам да преживея каквото преживяват те.
Да почувствам болката им. Така сме по-близки.
Вместо в леглото си с балдахин вече спя в обора.
Спиш в обора с конете?
Това обяснява миризмата.
Да, снощи спах в обора.
Но за жалост, ложето ми гъмжеше от бълхи.
Бълхи? - Бълхи?
Бълхи. Не елфи, а бълхи. Това беше второто ми предположение.
Донесла си бълхи вкъщи. - Затова ни сърби толкова!
Да. Точно така.
По дяволите! Навсякъде са!
Как ще се отървем от тях?
Трябва да опушим къщата със сяра. Всички да излязат.
Някой виждал ли е Емили?
Чувствам се странно.
Да, хубаво. Така трябва да е за поетите.
Странни и диви, и свободни.
Но не спирам да мисля за умиращите войници.
Изпитваха много болка. - Болката е нужна на поета.
Както и всички чувства. Да, възможно най-силни.
Трябва да изпитваме максимална болка и максимално удоволствие.
Кажи ми, Емили Дикинсън,
какво те възбужда?
Не знам.
Разбира се, че знаеш.
Хайде! Какво те възбужда? От какво се палиш и кръвта ти кипва?
Ще помисля... - Не! Не мисли. Недей да мислиш.
Просто го кажи. Кажи го сега! - Добре! Сю.
Така вече може.
Добре. Коя е Сю?
Сю е моята...
Тя е моята... - Твоята?
Тя е моя приятелка.
Да, един вид сестра.
Освен това един вид…
Любовница? - Да.
Прекрасно! Да.
С нея ли отприщваш всички насъбрани в теб реки?
Моля?
Със Сю ли обгръщаш хилядите години напред?
Нея ли обгръщаш? Нея ли притегляш?
Сю ли не можеш да освободиш?
Със Сю ли извършвате проникването?
Какво?
Да.
Тогава го кажи! Изкрещи го! Свобода на любовта! Свобода на чувствата!
Секс, секс, секс.
Ще ти кажа нещо. Независимо дали пееш песен, или създаваш машина,
покоряваш Северния полюс или обичаш майка си,
строиш къща или лъскаш обувки,
всичко, абсолютно всичко е секс, секс, секс.
Обичам Сю. - Не те чувам. Не те чувам.
Изкрещи го. - Обичам Сю!
Разбра ли?
Обичам Сю! Искам я! И не мога да й се наситя!
Ако сега бях на смъртния си одър, щях да искам само Сю!
Да, по дяволите!
Ето това е поема.
Ще танцуваме ли?
Чакай. Все още се опитвам да разбера дали поезията ми...
Не, драга, спри да се опитваш да разбереш, просто чувствай.
Когато даваш, се раздавай докрай.
Пий с пиещите. Танцувай с танцуващите.
Хайде!
Ню Йорк се завърна!
Това написах на света.
Но той не ми отвърна.
Природата ми прати новина...
...с великолепие грижовно.
СКЪПИ БЕТИ И ХЕЛЪН
Посланието си предава
в ръце, невидими за мен.
И от любов към нея - сладка - сънародници,
преценете с нежност - мен.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева