В роки Громадянської війни
поетичний талант Емілі Дікінсон сягнув найбільших висот.
Вона багато писала в ті роки –
як ніколи до чи після того –
приблизно по віршу в день.
Її роботи цього періоду називають
«великим і класичним спуском в особисте пекло».
Але через її відлюдництво
Дікінсон зазвичай не вважають «воєнною поетесою».
Майже ніхто не думає, що Емілі Дікінсон
мала право говорити від імені всієї країни.
Сюди!
Королівство у вогні Кров юного месії
Я бачу грішників у церкві Я бачу грішників у церкві
Іноді я буваю інтровертом
У мене в душі війна Я чую крики
Матері ховають синів Хлопці граються зі зброєю
Диявол – брехун Він виконає ваші найдикіші бажання
Я сама, але не самотня
Твоя правда відкриється з часом
Коли ти вирушаєш у подорож Пізнання, що таке бути жінкою
Дікінсон
Надія – щось у пір'ї
Але ми дуже надіємося й гаряче молимося,
що ця кара війни скоро мине.
Але у Всевишнього своя мета,
і Божий суд завжди справедливий.
Ми повинні жити далі,
перев'язати рани нашої батьківщини
й оплакати цього хороброго юнака, який віддав життя за цю країну.
Вибачте.
Хороброго юнака?
Саме так я й сказав.
Але це не солдат. Це моя сестра.
Вибачте, мем, що?
Ми зібралися на похорон моєї дорогої сестри,
Лавінії Норкросс Норкросс.
Вона вийшла за кузена.
Мабуть, це якась помилка.
Ні, це ви помилилися, преподобний.
Продовжуйте службу й поховайте нашу померлу з повагою.
-Мені дуже прикро. -Так.
У мене немає часу на похорон якоїсь старої жінки.
Сьогодні я мушу поховати 15 благородних людей Союзу,
хоробрих воїнів, що всім пожертвували…
-…заради Конституції. -О, так.
І я вже запізнююся.
«Отче наш, що є в небі, хай святиться ім'я Твоє,
хай прийде Царство Твоє, хай буде воля Твоя, як на небі, так і на землі.
Твоє є Царство, і сила і слава на віки вічні. Амінь».
Я пішов.
На коротшому похороні я ще не була.
Це жах. Просто жах.
А ми приїхали аж у Бостон.
-Я напишу скаргу. -Моя бідна люба сестра Лавінія.
Тітко Вінні, мене назвали на твою честь.
Дивіться.
Птах з нами говорить.
Ой, Емілі, будь ласка, не зараз.
Треба підігнати екіпаж. Додому їхати далеко.
Не хочеться чекати закінчення параду.
Ще один парад?
Так, бідні хлопці йдуть на війну.
Громадянська війна все руйнує.
Продовжуй.
Не зупиняйся.
Емілі.
Іди до екіпажа!
О боже, нам стільки всього треба обговорити.
Як тій пташці, яку я бачила.
Маленька пташка сіла на труну тітки Лавінії.
Це був ніби… символ чи метафора.
Як повідомлення від тітки Лавінії мені з проханням писати далі,
бути світлом у темряві й не втрачати надії.
Смерть, ти…
-З тобою все гаразд? -Ні.
Я жахливо почуваюся.
О ні. Що сталася?
Ця клята війна.
Вона все тягнеться й тягнеться, працювати стало зовсім нецікаво.
Раніше мені була забава – вбивати людей нестандартними методами.
Цей чоловік упав з моста.
Той дурень випив отрути.
Ті двоє вбили один одного через кохання.
А тепер завжди те саме.
Куля, гангрена.
Так одноманітно.
Думаю, в мене депресія.
Ого.
Навіть у Смерті бувають важкі дні.
Емілі…
-Мені потрібна порада. -Порада?
Так, саме тому я тут. Допоможи мені.
Так, авжеж. Проси що завгодно.
-Ти пишеш вірші. -Саме так.
Геніальні вірші.
-Унікальні. -Дякую.
Дуже натхненні.
Хоча життя в тебе досить одноманітне.
Одноманітне? Я…
Я так не думаю.
Та ну. У тебе досить нудне життя.
Ти майже не виїжджаєш з рідного містечка.
Іще живеш у татовому домі.
У тебе всі дні переважно однакові, але ти маєш натхнення.
Звідки воно в тебе?
Ну…
поки я жива,
я хочу зробити щось важливе.
Щось насправді важливе.
Важливіше за славу чи гроші.
Я хочу змінити життя людей.
Допомогти їм зцілитися.
Допомогти їм уціліти.
Я хочу бути пташкою.
Світлом у темряві.
Я хочу дарувати людям надію.
Надію.
По-моєму, поезія має силу.
Вона сильніша за тебе.
Я серйозно.
Смерть ранить людей. Поезія їх зцілює.
Тобто ти кажеш, що…
Це я тебе надихаю.
Як завжди.
Знову вдома. Слава богу, ми вдома.
Гарний був похорон.
Неправда. Не знущайся з мене.
Це було фіаско. Мама каже правду.
Я муху вбиваю з більшими почестями.
Слова священника не мають значення.
Я відчувала там дух тітки Лавінії. Чесно.
Я… Я його відчувала.
Мамо, пам'ятаєш, вона завжди казала нам шукати світло.
Так? І прямувати до радості й надії.
Надії.
Дайте олівця.
Якщо там був дух тітки Лавінії, чому вона не дала мені знак?
Емілі, не засмучуй матір.
Я не засмучую. Я хочу допомогти. Мамо…
І де, в біса, був Остін?
-Не зміг приїхати на похорон тітки? -Надія…
-Надія – це пташка. Ні, це… -Яка неповага.
Який сором. Я вже чую шепіт бостонських пліткарів.
Він знову нас підвів.
-Дай йому спокій, Едварде. -Ні.
Я не зменшу очікувань до сина.
-Хтось прийшов. -Я відчиню.
Його поведінка все гіршає. Він постійно п'є.
-Я не терпітиму. -Що є то є.
Ні. Не буду збоку спостерігати за деградацією сина.
-Особливо коли ми знаємо… -Сью.
…що його дружина чекає дитину.
Ішла сюди перевальцем, як морж.
Ти дуже гарненький морж.
Заходь.
-Емілі, хто там? -Сью.
Як приємно, що вона зайшла.
Як похорон?
Жахливо, Сью. Але добре, що ти прийшла.
Я вранці була готова, але ви по мене не заїхали.
Ми думали, що ви з Остіном поїдете у своїй кареті.
Остін учора повернувся пізно.
Вранці він був не в стані їхати.
Це неприйнятно.
Мені дуже жаль, що я не змогла приїхати.
Дякую, Сью.
Я не дуже добре знала тітку Лавінію, але… захоплювалася нею.
Як і всі ми. Вона була для нас прикладом.
Як почуваєшся, Сью?
Ти наче от-от луснеш.
Так, я дожила до того часу, коли це вже не смішно.
Тобі щось подати? Води чи…
Я б хотіла прилягти.
Наші будинки неподалік,
але я ніби лізла на гору.
Це точно. Ходімо на другий поверх, відпочинеш.
-Так. -Ні, це грубо.
Ви повинні бути тут і вітати гостей.
Я справді…
Вона трохи відпочине, і ми повернемося до гостей.
Вона пропустила похорон, хай хоч на поминках побуде.
Остіна це теж стосується, але де він?
Едварде, завдання жінки –
стежити, щоб усі були задоволені завжди й за всяку ціну.
Вибач, але чоловіків це не стосується.
Сью має повне право втомитися.
-Глянь на неї. -Хай навіть буде завбільшки як Канзас.
Дякую.
Ой, та ну. Всі люблять Канзас.
Він щойно став штатом.
Ходімо нагору, відпочинемо. Мамо, я зараз повернуся.
Ходімо…
Як похорон?
О боже.
Я ненадовго.
Я дуже потрібна мамі.
Мені ти теж потрібна.
Не віриться, що ми лежали на такому маленькому ліжку.
-Нас тепер троє. -Майже.
Сью…
Знаєш, я дуже хочу тебе поцілувати.
Але ти носиш дитину мого брата.
То й що? Це нічого не змінює.
Я кохаю тільки тебе.
Слухай, це… Це було випадково.
-Це дурість. Цього не повинно… -Ні, я не хочу знати.
Емілі, послухай.
Я тебе люблю.
І завжди любитиму.
І ця дитина тебе любитиме.
Вагітність робить тебе привабливішою. Це зіпсутість.
Відчуваєш?
Ого.
Там ціла маленька людина.
Яка скоро народиться.
Тобі страшно?
Ні. Зовсім ні.
За весь час вагітності
мене не покидає дивне відчуття миру.
Миру?
Посеред війни?
Я ніколи не була така щаслива.
От тільки хотілося б, щоб це була твоя дитина.
Тобто…
Хотілося б, щоб вона була твоя й моя.
Чому в дитини не може бути двох матерів?
Я хотіла б жити з тобою в маленькому будиночку
й ростити цю дитину разом.
Я ніколи не хотіла дітей.
У мене їх уже багато.
Мої діти – вірші.
Вони забирають у мене всю енергію. Я їх годую, вирощую.
Сьогодні на похороні тітки Лавінії мене відвідала муза.
Треба записати.
Надія, надія… Надія – пташка…
Надія – щось маленьке.
Надіюся, дитина скоро народиться.
Думаю, в тебе буде менше часу на мої вірші після народження дитини.
Емілі, це неправда.
У мене завжди буде час для твоїх віршів.
Обіцяю.
Тоді я спробую знайти трохи часу для твоєї дитини.
О, та невже?
Тільки… Тільки трохи?
Надіюся, дитина буде схожа на тебе, а не на Остіна.
Усіх вітаю. Це я.
-О боже. Він. -Вітаю, містере Остіне.
Я не можу його бачити.
Мабуть, я піду вниз.
Можеш…
Можеш мене поцілувати?
Мамо, вибач.
-Остіне, де ти був? -Я проспав. Я йолоп.
Але я приніс тобі квіти.
Я тебе прощаю і все одно тебе люблю.
Остіне, можеш зайти до мене в кабінет?
Так, мабуть.
Але, тату, май на увазі, що в мене болить голова.
Меггі, постав квіти у воду.
-Який яскравий букет. -О, так. Остін такий уважний.
Я втратила сестру, але син у мене ідеальний.
Скажу чесно, Остіне. Я занепокоєний.
Дуже занепокоєний.
Знову проблеми зі шлунком? У тебе пронос?
Побудь серйозним хоч хвилину.
Діарея – це дуже серйозно, тату.
Остіне, я не хочу знову починати суперечку.
Але зрозумій, що мені страшно.
Твоя поведінка. Господи боже.
Пияцтво, жінки…
Я бачу, як ти перетворюєшся на мого батька в найгірші часи.
Слухай.
Я розумію, іноді треба випустити пару.
Я теж кілька разів розважався.
Але твоє становище…
Ти більше не дитина.
Остіне, ти скоро станеш батьком.
Я навіть не знаю, чи моя це дитина.
-Тату, все гаразд? -Так.
Усе добре, Емілі.
Це дрібниці.
-Хтось прийшов. -Так.
Це дрібниці.
-Я відчиню. -Добре.
Бетті! Вітаю. Заходь.
Я принесла мамі новий капелюшок для похорону.
Вона буде рада.
Чи не рада. Не знаю, які мають бути емоції через капелюх для похорону.
До нього припасована жалобна вуаль, як вона просила.
Вибачте за спізнення на кілька днів.
На чорний креп страшенний попит. Удови тепер всюди.
Я вже й забула, як виглядає щаслива жінка.
Я сьогодні щаслива.
Знаю, це дивно.
Ти щойно поховала тітку?
Так.
Так, але річ от у чому.
На цвинтарі я відчула зв'язок з тіткою Лавінією.
Вона ніби послала мені повідомлення:
«Будь радісна. Даруй людям надію».
Як дивно.
Знаю.
Від Генрі є новини?
Ні. Кілька тижнів не було.
-Але він тобі постійно пише… -Гелен.
Він пише Гелен. І для неї це багато важить.
Але вже місяць ні слова.
Гелен місця собі не знаходить.
Я вже хочу сама написати їй листа і сказати, що це від Генрі,
щоб вона щоночі не засинала в сльозах.
Бетті, послухай мене.
З Генрі все буде гаразд.
Він виживе. Ясно?
Прийде ще один лист.
Скоро настануть кращі часи, кажу тобі.
Не можна втрачати надію.
Я думала, поети… Уникають кліше.
Віддати капелюшок мамі?
Так, вона в кухні.
Треба нести печиво у вітальню, місіс Ді.
Так. І ложки треба відполірувати. Ложки!
Вона не реагує на терміновість ситуації.
Мамо, Бетті прийшла. Принесла тобі капелюшок.
Що мені той капелюшок?
Ого. Вона в поганому стані.
Я у відчаї.
Я в повному, безмежному відчаї.
У вас є межі, мадам.
І ви повинні встати з крісла.
Мамо, послухай.
Тітка Лавінія завжди просила робити те, що ми любимо, а ти любиш подавати чай.
-Ніхто не прийде. -Неправда.
Нащо комусь приходити?
Кого цікавить смерть старої жінки,
коли хоробрі молоді чоловіки гинуть щохвилини?
Може, тітка Лавінія нікого не цікавить,
але я всім сказала, що буде печиво.
Ми прийшли.
Де труна?
Заходьте сюди.
Ще погані новини з Вірджинії.
Потопили два військові кораблі Союзу.
Я вже не можу читати новин, богом клянуся.
Війна ніяк не закінчиться.
Коли ж ми повернемося до нормального життя?
Боюся, нормального життя більше не буде.
Або це нова нормальність.
Нова нормальність.
Так. І ця нормальність паскудна.
Мій чоловік помер два роки тому,
думаю, жалобу можна завершувати.
Мені треба замінити сірі й чорні сукні на барвисті.
Що скажеш?
Якщо просиш пошити тобі сукню,
май на увазі, що це буде через кілька тижнів.
-У мене дуже багато роботи. -Логічно.
Усім потрібне жалобне вбрання.
Так. Бізнес у розквіті.
Ця війна так раптово почалася.
Навряд. По-моєму, було зрозуміло, що ми рухаємося не туди.
Ну, так.
З часів заснування країни.
Не розумію тільки, чому це сталося, коли нам нема й по 30 років.
Ми могли б веселитися.
Так, це правда.
Якби це сталося, коли мені було до тридцяти,
я б покінчив з собою.
Гинуть завжди красені. Ви помітили?
Невже бог не може забирати тих, хто мені байдужий?
Вінні, я якраз згадала
одну дуже сумну новину.
-Що сталося? -Джозеф Лайман загинув.
Вибач, що?
Я була в крамниці, хтось отримав про це телеграму.
Нібито його вбили в битві під Новим Орлеаном.
Але Джозеф Лайман? Назавжди пішов з цього світу?
Боже. Не може бути.
Джейн, я його кохала.
Мала, я розумію.
-Я вдова. -Ні.
Це я вдова. Я тисячу разів удова.
Шипа немає, тепер і Джозефа теж?
Розумієте, всі ті хлопці, з якими я цілувалася, мертві.
І не тільки цілувалася, дорогенька.
Мамо!
Що таке, мамо? Тобі допомогти?
Усе як я казала.
Ніхто не прийшов.
Що? Тут повно людей.
Це ваші друзі, а не мої.
І не друзі тітки Вінні.
Світ, у якому ми росли, втрачений.
І ніхто не згадає мою сестру.
Я бачу гарних жінок Дікінсон?
Містере Конкі, ви прийшли.
Так, прийшов.
О, я така рада бачити вас, Ітамаре.
Чудово з вашого боку підтримати нас після втрати нашої дорогої Лавінії.
Ну, взагалі-то,
я прийшов до Емілі.
-До мене? -Так.
Можна нам десь поговорити на самоті?
Я…
Що?
Можете вийти на бічний ґанок.
Чудово. Ідеально. Ходімо?
Ідіть.
І прийміть мої співчуття.
Гей.
Остіне, не можна.
Усі знають.
Джейн, поцілуй мене.
Ні, це непристойно.
Твоя дружина ось-ось народить.
Сью все одно.
А мені ні. Подумай про дитину.
Я думаю про свого хрещеника.
Біллі сподобалася конячка-гойдалка?
Дуже сподобалася.
Тоді я прийду ввечері й подивлюсь, як він гойдається.
Ні. Більше нам не можна цього робити.
Джейн, та ну.
Ти ж знаєш, що в нас зі Сью нема кохання.
Так. Але ти якось зробив їй дитину.
-Сью! -Привіт, Джейн.
Як почуваєшся?
Нормально. Буде значно краще, коли дитина народиться.
Це станеться ось-ось.
Ось-ось.
Побачимось увечері.
Ні, не побачимося.
-Евеліно. -Емілі.
Так. Я знаю, як давно ви чекали цієї розмови.
Авжеж, я…
Я хотів ушанувати вашу тітку.
Звісно.
Але тепер я нарешті можу відкритися вам
і висловити…
свою надію.
Надію на що?
Люба Ев… Емілі, мабуть, ви знаєте, як я вами захоплююся.
Взагалі-то я не знала.
Ви така життєрадісна особа.
Така добра й любляча дочка, що пурхає навколо рідного гнізда,
співає чарівні пісні й викликає у всіх усмішку.
Ніхто так мене не описував, але гаразд, я погоджуся.
Саме так.
Ви любляча співоча пташка.
І тому я був би радий, якби ви… приєдналися до мене
у моєму порожньому гнізді.
-О ні, не треба! Ви справді… -Я можу, хоч коліно й болить.
Емілі, моя папужко.
Вийдете за мене?
Я… Я не…
О, я знаю, ви довго чекали.
Ви вже стара.
Я стара? Це ви старий.
Ні, для чоловіка я досить молодий.
А ви вже літня й слабка здоров'ям, як для жінки.
Але повірте мені, у вашому милому серденьку ще є життя.
Щебечіть для мене, пташечко.
Містере Конкі, встаньте.
Дякую.
Мені таки було боляче.
Я не вийду за вас заміж.
Повторіть.
Я не вийду за вас!
Чому?
Тому що…
не можу.
Я повинна підтримувати рідних.
Нині страшні часи: війна, смерть тітки Лавінії.
Я їм потрібна. Справді.
Тоді в мене немає надії.
«Надія – щось у пір'ї».
-Не знаю, що це значить. -Я й сама не впевнена.
-Вибачте, що заважаю. -Так. Іди звідси.
Ти не заважаєш. Прошу.
Просто мені вже треба йти,
а ми так і не поговорили, Емілі, про твій жалобний капелюшок.
Бетті, я не… Я…
Мій… Мій новий капелюшок!
О, це… Точно! Я… Це терміново, так?
Містере Конкі, вибачте, це жіночі справи.
-Ви не зрозумієте. -Що? Я нічого не чую.
Мені треба йти! Бувайте!
Як ти зрозуміла, що потрібна?
Я знаю, що буває,
коли Ітамар Конкі кличе молоду жінку на ґанок.
-Думаєш, я молода? Ого. -Так! Ну, не така й молода.
Так, справжня стара діва. Зовсім сама.
Ну, нас двоє.
Кажу тобі: Генрі напише.
Не втрачай надії.
Тпру!
Їдьмо.
Н-но!
Це шлях на південь?
На південь – туди.
Це південь?
Але я щойно звідти. Мені треба на південь.
І навіщо це тобі?
Дякую.
Остіне, передай моркву.
Це наша таємниця, нікому не кажи.
Скуштуєш горошинку?
Смачно? Хочеш ще одну?
Скільки в тебе тепер котів, Він?
Багато.
Мабуть, візьму лисицю.
Це шикарно.
Родино, якщо дозволите…
…я скажу кілька слів.
Сьогодні був сумний день у низці сумних днів.
Коли почалася війна, багато хто думав, що вона скоро закінчиться.
А тепер ми опинилися серед багаторічної темряви, кінця якій не видно.
Кожне суспільство схоже на родину.
І, схоже, в нашій американській родині всі терпіти не можуть одне одного.
Бачать одне в одному тільки погане й нічого хорошого. Це дуже прикро.
Я не знаю, яке майбутнє чекає цю американську родину.
Але заради нас усіх,
особливо заради малюка, якого носить Сью,
насамперед заради нього,
надіюся, ми зможемо побачити одні в одних щось хороше.
І пам'ятаймо про наші обов'язки одні перед одними.
Це все. Це все.
-Це може бути дівчинка. -О, дуже надіюся.
Тоді назвемо її Лавінія.
Забавно.
Починаймо їсти.
О ні. Поки що не починайте.
Я хочу щось сказати.
Надіюся, про мою сестру, оскільки Едвард про неї не згадав.
Чого це? Я сказав, що день сумний.
-Що я, по-твоєму, мав на увазі? -Не згадав про її світлу пам'ять.
Не звинувачуй мене за короткий похорон.
Емілі, прошу, скажи щось про тітку Лавінію.
-Так, скажу. -Я хочу їсти. Ви не проти…
Не торкайся їжі, поки Емілі не закінчить промову.
Я хочу щось сказати на честь тітки Лавінії.
Тату, як ти сказав,
нині дуже сумні часи.
Але я думаю, що зараз саме час зібратися за одним столом.
Втрата тітки Лавінії нагадала мені, як сильно я люблю своїх рідних.
Тітка Лавінія була для нас джерелом радості й світла,
і я теж хочу стати такою для всіх вас.
Для мене немає нічого важливішого за людей, які зібрались тут.
І я зроблю все можливе, щоб ви не втратили надію.
Моя люба красномовна дитино.
Емілі, як гарно.
Дуже приємно, Ем.
Ого.
Це все хрінь собача.
Вибач, що?
Знаєш, від нього я цієї дурні очікував.
Але ти, Емілі?
-Я думав, ти вища за це. -Я говорила серйозно.
«Родина для мене найважливіша?»
-Так. -Жартуєш?
Ця родина – просто анекдот.
Усі тут ненавидять одне одного. Це просто брехня на брехні.
Мій шлюб – брехня.
-Але ти знаєш, правда, Емілі? -Остіне, перестань.
Він п'яний. Він знову п'яний.
То й що?
Чому б мені не пити?
Як твій батько. Він теж був нещасний.
Усі Дікінсони завжди були нещасні.
Ти постарався, правда?
Так.
Ти не дозволив мені бути щасливим.
Ніхто з нас не був щасливий через тебе.
Так. Ти тримав нас у клітках.
Обрізав нам крила. Не дозволяв нам літати!
Остіне, будь ласка.
Лавініє…
подивися на себе.
Ти самотня, нещасна, загублена.
-Як Емілі. Як я. -Перестань.
У мене теж були мрії.
Я хотів поїхати на захід.
Пам'ятаєте?
Але він мене не відпустив.
І я поїхав на захід.
На другий бік вулиці.
Остіне, годі тобі!
Не говори зі мною так!
Не говори зі мною як з дитиною!
Я чоловік, чорт забирай!
Я зламаний, нещасний чоловік у зламаній, нещасній країні,
моє життя занапастила ця жалюгідна пародія на батька.
Перестань негайно!
Перестань…
Тату?
О боже! Тату!
Остіне, ти його вбив. Ти вбив тата!
Тату? Ти мене чуєш?
Тату, ти живий?
Чи бачите ви
Остіне, геть звідси!
-Рано на світанку… -Геть!
Не треба мене виганяти, бо я вже йду.
Я відділяюся.
Чуєш, тату?
Я відділяюся від цієї родини.
О, він ще дихає.
Гаразд. Він ще дихає. Не здавайся, тату.
О боже.
Надія – щось у пір'ї –
Що сидить у душі –
Й співає пісню без слів –
Удень і вночі –
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк