Under inbördeskrigets dagar
nådde Emily Dickinson sin kulmen som poet.
Hon skrev kopiöst de åren,
i en takt och intensitet som aldrig tidigare eller senare…
…nästan en dikt varje dag.
Hennes verk från den tiden har kallats
"en stort och klassiskt nedstigande i ett personligt inferno".
Men på grund av sitt liv i avskildhet
har Dickinson inte traditionellt setts som en "krigstida poet".
De flesta tänker inte på Emily Dickinson
som en röst med förmågan att tala för en nation.
Här borta!
Kungariket måste befrias Blodet från en ung messias
Jag ser syndare i en kyrka Jag ser syndare i en kyrka
Ibland är jag inåtvänd
Ett krig pågår inuti Jag hör ett skri
Mödrar begraver söner Pojkar leker med vapen
Djävulen ljuger Uppfyll din vilda längtan
Ensam, men ändå inte
Din sanning uppenbaras med tiden
Du gör en resa för att besinna Vad det krävs för att vara kvinna
"Hopp" är saken med fjädrar -
Ja, vi både hoppas och ber
att krigets plåga må försvinna fort.
Men den Allsmäktige har sina egna vägar,
och Herrens domar är alltid rätta och rättfärdiga.
Så låt oss sträva vidare.
Låt oss förbinda nationens sår.
Och låt oss sörja denne unge man som gav sitt liv för sitt land.
Ursäkta mig.
Modig ung man?
Ja. Så sa jag.
Men det här är ingen soldat. Det är min syster.
Ursäkta, ma'am?
Vi är här för begravningen av min älskade syster,
Lavinia Norcross Norcross.
Hon äktade vår kusin.
Det måste vara ett misstag.
Misstaget är ert, pastorn.
Kan vi fortsätta med gudstjänsten och begrava vår döda på ett respektfullt sätt?
-Jag är hemskt ledsen. -Ja.
Jag har inte tid med nån gammal kvinnas begravning.
Jag har 15 ädla unga nordstatssoldater att begrava idag,
tappra krigare som offrade allt
-för konstitutionens sak. -Ja…
Och jag ligger långt efter tidsschemat.
"Fader vår som är i himlen, helgat varde ditt namn.
Tillkomme ditt rike. Ske din vilja såsom i himlen så ock på jorden.
Ty riket är ditt och makten och härligheten i evighet. Amen.
Då tar vi nästa.
Det var den kortaste begravning jag varit på.
Det var hemskt. Hemskt.
Och vi som reste ända till Boston.
-Jag ska skriva ett brev. -Min älskade syster Lavinia.
Moster Vinnie. Jag döptes efter dig.
Titta, allihop.
Fågeln talar till oss.
Snälla Emily. Inte nu.
Vi hämtar droskan. Vi har lång väg hem.
Vi vill inte hamna bakom nån parad.
En parad till?
Ja. Alla de där ynglingarna som går ut i kriget.
Inbördeskriget förstör allt.
Fortsätt.
Sluta inte.
Emily.
Kom och hämta droskan!
Jösses, vi har så mycket att prata om.
Som en liten fågel jag nyss såg.
En liten fågel landade på moster Lavinias kista.
Den var liksom en… symbol eller en metafor.
Som ett budskap från moster Lavinia själv, att jag skulle fortsätta skriva
för att sprida ljus i mörkret och aldrig ge upp hoppet.
Döden, är du…
-Mår du bra? -Nej.
Jag mår uruselt.
Oj. Vad är det för fel?
Det är det här eländiga kriget.
Det bara fortsätter och fortsätter och förtar alla arbetsglädje för mig.
Det brukade vara så kul att hitta på kreativa sätt att döda folk.
Den personen ska falla från en bro.
Den dåren ska dricka lite gift.
De här två ska döda varandra för kärlekens skull.
Men nu är det samma sak hela tiden.
Kula, kallbrand.
Det blir så uttjatat.
Jag är nog deprimerad.
Oj.
Så även Döden har dåliga dagar.
Emily…
-Jag behöver ett råd. -Ett råd?
Ja, det var därför jag kom. Jag behöver din hjälp.
Okej, ja. Fråga mig om vad som helst.
-Så du skriver dikter. -Ja. Det stämmer.
Lysande dikter.
-Unika dikter. -Tack.
Mycket inspirerade.
Fast du lever ett rätt händelselöst liv.
Händelselöst? Jag…
…jag vet inte om det stämmer.
Kom igen, nu. Ditt liv är rätt långtråkigt.
Du lämnar sällan er lilla stad.
Du lever fortfarande hemma hos pappa.
Varje dag liknar den förra, men ändå finner du inspiration.
Varifrån får du glöden?
Tja…
…medan jag finns här,
vill jag göra nåt som räknas.
Och jag menar nåt som verkligen räknas.
Det är större än berömmelse eller pengar.
Det handlar om att faktiskt förändra folks liv.
Att hjälpa dem att läkas.
Att hjälpa dem överleva.
Jag vill vara den där lilla fågeln.
Ljuskällan i mörkret.
Jag vill ge människor hopp.
Hopp.
Jag tror att poesi kan ha stor makt.
Till och med större makt än du.
Jag menar det.
Döden kan slita sönder människor. Poesi kan hjälpa dem att läkas.
Så du menar att…
…jag inspirerar dig.
Alltid.
Hemma igen. Tack och lov att vi är hemma igen.
Det var en fin begravning.
Inte alls. Sluta låtsas.
Det var ett fiasko. Din mor har rätt.
Jag har varit mer andäktig när jag har jagat flugor.
Vad prästen sa spelar ingen roll.
Jag kunde förnimma moster Lavinias ande. Det kunde jag.
Jag kunde… Jag kunde förnimma den.
Mamma, hon sa ju jämt åt oss att finna ljuset.
Visst? Och gå vidare mot glädje och hopp.
Hopp.
Jag behöver en penna.
Om moster Lavinias ande var där, varför kontaktade hon mig inte?
Emily, gör inte din mamma upprörd.
Det gör jag inte. Jag försöker bara hjälpa. Mamma…
Och var tusan är Austin?
-Har inte tid med sin mosters begravning? -Hoppet är…
-Hoppet är en Fågel… Nej… -Usch. Det är respektlöst.
Det är genant. Jag såg hur de där skvallerbyttorna från Boston viskade.
Han svek oss igen.
-Låt honom vara, Edward. -Nej.
Jag har förväntningar på min son.
-Nån är här. -Jag öppnar.
Hans beteende blir allt värre. Han dricker jämt.
-Jag står inte ut. -Det är som det är.
Nej. Jag vägrar att passivt se på medan pojken går ner sig.
-Särskilt nu, när som vi alla vet… -Sue.
…hans fru snart ska föda.
Jag vaggade hit som en valross.
Du är en söt valross.
Kom in.
-Emily, vem kom? -Det är Sue.
Så snällt av henne att komma.
Hur var begravningen?
Hemsk, Sue. Och så snällt av dig att komma.
Jag var redo att följa med. Er droska kom aldrig och hämtade mig.
Vi antog att du skulle komma med Austin i er egen droska.
Nåja, han kom hem sent igår kväll.
Och i morse var han indisponerad.
Oacceptabelt.
Jag är så ledsen att jag missade det.
Tack, Sue.
Jag kände inte tant Lavinia så väl, men jag har alltid beundrat henne.
Det gjorde alla. Hon var ikonisk.
Hur mår du, Sue?
Du verkar redo att föda.
Ja, jag har nått stadiet där det här inte är roligt längre.
Får vi bjuda på nånting? Vatten?
Jag skulle gärna ligga ner.
Det är bara en kort bit mellan våra hus,
men det känns som en bergsklättring.
Säkert. Vi går upp, så får du vila.
-Ja. -Nej, det vore ofint.
Ni måste båda vara här nere och hälsa på gästerna.
Jag måste…
Hon ska bara vila lite, så är vi redo för gästerna sen.
Hon missade begravningen. Hon kan åtminstone vara med på mottagningen.
Det gäller Austin också, men var tusan är han?
Edward, det är en kvinnas plikt
att se till att alla är nöjda oavsett hur mycket det kostar på.
Det gäller helt enkelt inte för män.
Sue har all rätt att vara trött.
-Se på henne. -Jag struntar i om hon är stor som Kansas.
Jaha, tack.
Såja. Alla älskar Kansas.
Det blev just en delstat.
Jag följer dig upp. Vi vilar li… Mamma, jag är strax tillbaka.
Jag ska bara…
Hur var begravningen?
Herregud.
Jag kan inte stanna länge.
Mamma behöver mig verkligen.
Jag behöver dig också.
Svårt att fatta att vi brukade rymmas i den här lilla sängen.
-Nu är vi nästan tre. -Nästan.
Sue, Sue…
Jag vill verkligen hångla med dig nu.
Men… du ska föda min brors barn.
Än sen? Det förändrar ingenting.
Jag älskar bara dig.
Hör på… det var en tillfällighet.
-Det var dumt. Jag skulle aldrig ha… -Jag vill inte höra.
Emily, lyssna på mig.
Jag älskar dig.
Jag kommer alltid att älska dig.
Och bebisen kommer att älska dig.
Graviditeten gör dig sexigare. Det är liksom upp och ner.
Känner du det?
Oj.
Det är en hel liten människa där inne.
Snart kommer den.
Är du rädd?
Nej. Inte alls.
Under hela graviditeten
har jag haft… en märklig känsla av frid.
Frid?
Mitt i kriget?
Jag är faktiskt så lycklig som jag nånsin varit.
Fast jag önskar att barnet var ditt.
Jag menar…
Jag önskar att det tillhörde oss två tillsammans.
Varför kan inte barn ha två mödrar?
Jag skulle vilja bo i ett litet hus med bara oss,
och uppfostra barnet tillsammans.
Jag har aldrig velat ha barn.
Jag har ju redan så många.
Mina dikter är mina barn.
De tar all kraft jag har, att föda dem och hjälpa dem växa.
Det kom en massa poesi till mig vid moster Lavinias begravning idag.
Jag måste skriva ner det här.
Hopp, hopp. Hoppet är en… Hoppet är en fågel…
Hoppet är… en liten Sak.
Jag hoppas att barnet kommer snart.
Du kommer väl inte att ha så mycket tid för mina dikter då.
Emily, det är inte sant.
Jag kommer alltid att ha tid för dina dikter.
Det lovar jag.
I så fall kan jag väl försöka ta lite tid för din bebis.
Jaså?
Bara… Bara lite?
Jag hoppas att barnet liknar dig och inte Austin.
Hej, allihop. Jag är hemma.
-Jösses. Han är här. -Välkommen hem, mr Austin.
Jag orkar inte med honom.
Jag borde väl gå ner.
Kan du bara…
Kan du bara kyssa mig?
Mamma. Förlåt mig.
-Austin, var har du varit? -Jag försov mig. Oförlåtligt.
Men jag har blommor åt dig.
Nåja, jag förlåter dig och jag älskar dig oförbehållsamt.
Austin, kan du komma in i mitt kontor?
Ja, jag kommer.
Men kom ihåg att jag har en sprängande huvudvärk.
Maggie, sätt de här i vatten.
-Vilken prålig bukett. -Ja. Så omtänksamt av honom.
Jag har mist en syster, men jag har en fullkomlig son.
Jag ska vara uppriktig mot dig, Austin. Jag är bekymrad.
Djupt bekymrad.
Magbesvär igen? Har du diarré?
Kan du inte vara allvarlig en stund?
Diarré är rätt allvarligt, pappa.
Jag vill inte att det här ska bli ännu ett gräl mellan oss.
Men du måste förstå att jag är rädd.
Nej, ditt uppförande. Herregud.
Du super och jagar kjoltyg…
Du börjar likna min far under hans mörkaste tid.
Hör på.
Jag förstår att en man ibland behöver få lätta på trycket.
Jag har gjort det själv några gånger.
Men din situation…
Du är inget barn längre.
Austin, du ska snart bli far.
Jag vet inte ens om barnet är mitt.
-Pappa, mår du bra? -Jadå.
Det är ingen fara, Emily.
Det är ingenting.
-Det är nån här. -Okej.
Det är ingenting.
-Jag öppnar. -Okej.
Betty! Välkommen. Kom in.
Jag tog med din mors nya begravningshätta.
Det blir hon glad att höra.
Inte glad, kanske, men vad som nu är passande under omständigheterna.
Sorgfloret är fastsytt, som hon bad mig.
Förlåt att den är några dagar försenad.
Det är sån åtgång på svart crepe. Det är så många änkor nuförtiden.
Jag kan inte minnas när kvinnor såg glada ut senast.
Jag känner mig rätt glad idag.
Vilket jag vet är konstigt.
Har ni inte just begravt din moster?
Ja.
Ja, men… det är just det.
Jag kände att jag fick kontakt med moster Lavinia där på kyrkogården.
Som om hon sände mig ett budskap.
Och det budskapet var: "Var gladlynt. Ge människor hopp."
Verkligen konstigt.
Jag vet.
Har du hört från Henry på sistone?
Nej. Inte på flera veckor.
-Men han skriver ju till dig så troget… -Till Helen.
Han skriver till Helen. Och det betyder så mycket för henne.
Men det har gått en månad utan ett ord.
Helen är så orolig.
Jag har nästan lust att skriva ett brev själv och låtsas att det är från Henry,
så att hon inte ska gråta sig till sömns varenda kväll.
Betty, lyssna på mig.
Henry klarar sig säkert.
Han kommer att överleva. Okej?
Det kommer snart ett brev.
Det kommer snart ljusare tider, jag lovar.
Vi måste hålla hoppet levande.
Jag trodde att poeter… förväntades undvika klyschor.
Alltså, ska jag ge den här till din mor?
Ja, hon är i köket.
Dags att ta in tekakorna i salongen, mrs D.
Ja. Och skedarna behöver putsas. Skedarna!
Hon inser inte stundens allvar.
Mamma, Betty är här med din nya hätta.
Vem bryr sig om hättor?
Oj. Hon är verkligen illa däran.
Jag är förtvivlad.
Jag är ändlöst förtvivlad.
Men ni har en ända, frun.
Och ni måste få ändan ur stolen.
Mamma. Lyssna på mig.
Tana Lavinia uppmanade oss att göra det vi älskar, och du älskar att servera te.
-Det kommer ingen. -Du har fel.
Varför skulle de komma?
Vad betyder väl en äldre dams död
när tappra unga män dör varje minut?
Nåväl, de kanske inte bryr sig om moster Lavinia.
Men jag sa till alla att det skulle serveras scones.
Här är vi.
Var är kistan?
Kom in. Här.
Fler dåliga nyheter från Virginia.
De sänkte två av nordstaternas örlogsskepp.
Gode Gud, jag orkar inte ens läsa nyheterna längre.
Kriget tar ju aldrig slut.
Jag vet. Man undrar när vi ska få leva normalt igen.
Livet kanske aldrig blir normalt igen.
Eller så är det här det nya normala.
Ett nytt normalt.
Ja. Det här normala är eländigt.
Det har gått två år sen min man dog,
så min djupa sorgefas är nog över.
Jag behöver ersätta mina svarta och gråa kläder med nåt färgrikt.
Vad tycker du?
Om ni ber mig att sy en klänning åt er,
ska ni veta att jag inte kan börja än på flera veckor.
-Jag har kö på beställningar. -Jag förstod det.
Alla behöver sorgkläder.
Ja. Jag har högkonjunktur.
Det här kriget kom så oväntat.
Jag håller inte med. Det var rätt tydligt vartåt det barkade.
Precis.
I princip ända sen landet grundades.
Men varför måste det här hända när vi är i 20-årsåldern?
Vi kunde ha haft så mycket kul.
Ja, det är sant.
Jösses, om det här hade hänt när jag var i 20-årsåldern…
…hade jag tagit livet av mig.
Det är jämt de snygga som dör. Har ni märkt det?
Kan inte Herren ta hem nån jag inte är dragen till?
Vinnie, det påminner mig om en sak.
Mycket dåliga nyheter.
-Vad har hänt? -Joseph Lyman är död.
Ursäkta, vadå?
Jag var i diversehandeln, och nån fick ett telegram om det.
Han dog visst i ett slag nere i New Orleans.
Men Joseph Lyman? Borta från världen för alltid?
Herregud, det kan inte vara sant.
Jane, jag älskade honom.
Raring, jag förstår.
-Jag är änka. -Nej.
Jag är också änka. Tusenfalt.
Först Ship och nu även Joseph?
Inser ni att varenda pojke jag har kysst är död?
Du gjorde mer än kysste dem, vännen.
Mamma?
Vad är det, mamma? Kan jag hjälpa?
Precis som jag väntade mig.
Ingen kom.
Vadå? Huset är ju fullt av folk.
Det är dina vänner. Inte mina.
Inte moster Vinnies vänner.
Världen vi växte upp i är borta.
Och ingen kommer ihåg min syster.
Är det de sköna Dickinson-damerna jag ser?
Mr Conkey. Du kom.
Det gjorde jag.
Så härligt att se dig, Ithamar.
Och så vänligt av dig att komma och dela sorgen efter vår kära Lavinia.
Nåja, faktum är att
jag är här för att träffa Emily.
-Mig? -Det stämmer.
Finns det nånstans där vi kan samtala privat?
Jag…
Va?
Ni kan alltid gå ut på verandan.
Utmärkt. Ska vi gå?
Gå du.
Och jag beklagar sorgen, förstås.
Hej.
Austin, det går inte.
Alla vet.
Såja, Jane. Bara en kyss.
Nej, det passar sig inte.
Din fru ska snart föda.
Sue bryr sig inte.
Men det gör jag. Tänk på ert barn.
Jag tänker på min gudson.
Tyckte Billy om gunghästen jag skickade?
Han var helförtjust.
Då kommer jag förbi ikväll och ser honom rida på den.
Nej. Vi kan inte hålla på så här längre.
Jane, snälla du.
Sue och jag älskar inte varandra.
Men du lyckades i alla fall göra henne gravid.
-Sue! -Men hej, Jane.
Hur mår du?
Ganska bra. Jag kommer att må mycket bättre när barnet är fött.
Det blir nog när som helst.
När som helst.
Vi ses ikväll.
Det gör vi inte.
-Evelina. -Emily.
Ja. Jag vet hur länge du har väntat på att vi ska kunna ha det här samtalet.
Absolut, jag…
…jag ville visa din moster respekt.
Säkert.
Men nu kan jag äntligen komma till dig helt öppet
och uttrycka för dig…
…min förhoppning.
Förhoppning om vad?
Kära Ev… Emily, du vet säkert hur mycket jag beundrar dig.
Det visste jag faktisk inte.
Du är en sån strålande liten ande.
En sån sund, tillgiven dotter som flyger runt sitt näste,
kvittrar sin glada sång och får alla att le.
Ingen har nog beskrivit mig så, men gärna det.
Ja, det är du.
Du är en tillgiven sångfågel.
Och därför skulle det göra mig så lycklig om du ville… komma till mig
i mitt tomma näste.
-Nej, låt bli! Du… -Jag klarar det, trots mina dåliga knän.
Emily, min lilla parakit.
Bli min?
Jag… Jag tror inte…
Jag vet hur länge du har väntat.
Du har blivit gammal.
Gammal, jag? Du är gammal.
Nej, som man är jag fortfarande rätt ung.
Du å andra sidan är gammal och skör för att vara flicka.
Men jag tror att det fortfarande finns liv i ditt rara hjärta.
Kvittra för mig, lilla fågel.
Mr Conkey, var snäll och res dig.
Tack.
Det gjorde faktiskt ganska ont.
Jag ska inte bli din fru.
Ursäkta?
Jag ska inte bli din fru!
Varför inte?
Tja, för att…
…jag inte kan.
Jag måste finnas här för min familj.
Det är så mörkt och hemskt med kriget och moster Lavinias död.
Jag behövs här. Så är det.
Jag är alltså utan hopp.
"Hopp" är saken med fjädrar" -
-Jag vet inte vad det betyder. -Det vet jag knappt själv.
-Ursäkta att jag stör. -Ja, gå härifrån.
Du stör inte. Säg, bara.
Jag måste strax gå,
och, Emily, vi har inte hunnit prata om din nya begravningshätta.
Betty, jag har inte…
Min… Min nya hätta!
Just det! Jag… Det är ganska brådskande, eller hur?
Mr Conkey, du får ursäkta mig. Kvinnoangelägenheter.
-Du skulle inte förstå. -Va? Jag hör inte.
Jag måste gå! Vi ses!
Hur visste du att jag behövde dig?
Jag vet hur det blir
när Ithamar Conkey tar med en ung dam ut på verandan.
-Så du tycker att jag är ung? Oj. -Jadå! Nåja, inte så ung.
Just det. Jag är en tvättäkta ungmö. Ensamstående som fan.
Ja, vi kan ta varandra i hand.
Jag lovar, Henry kommer att skriva.
Ge inte upp hoppet.
Ptro!
Hoppa upp.
Hoppla!
Är det vägen söderut?
Du borde gå åt det hållet.
Är det söderut?
Jag kom just därifrån. Jag försöker komma söderut.
Varför vill du söderut?
Tack.
Austin, skicka morötterna, tack.
Det är vår lilla hemlighet, säg inget.
Vill du ha en ärta?
Gott? Vill du ha en till?
Hur många katter har du egentligen, Vin?
Jättemånga.
Jag kanske adopterar en räv.
Det är inne.
Familjen, om jag får…
Några ord.
Det här har varit en sorgens dag bland många sorgliga dagar.
När kriget började trodde många att det snart skulle vara över.
Nu har vi levt flera år i krigets mörker, och ingen ljusning synes.
Ett samhälle är på sätt och vis… som en familj.
Och det verkar som om vår amerikanska familj inte längre kan samsas.
Vi ser bara det negativa hos varandra och inte det goda. Det är synd.
Jag vet inte vad framtiden bär i sitt sköte för vår amerikanska familj.
Men för allas vår skull,
särskilt för det lilla barnets skull som växer i Sues mage,
särskilt för hans skull,
hoppas jag att vi kan komma ihåg att se det goda hos varandra.
Och minnas vår plikt. Mot varandra.
Det var allt.
-Det kan ju vara en flicka. -Jag hoppas det.
Då kan hon få heta Lavinia.
Kul.
Nåja, nu äter vi.
Nej. Ät inte än.
Jag har en sak att säga.
Jag hoppas att det gäller min syster, eftersom Edward inte nämnde henne.
Ursäkta? Jag sa ju att det var en sorgens dag.
-Vad trodde du att jag syftade på? -Inte ett ord. Inte ett ljust minne.
Det var inte mitt fel att begravningen blev för kort.
Emily, säg nåt om moster Lavinia, snälla du.
-Jag ska, faktiskt. -Jag är jättehungrig. Har ni nåt emot…
Du rör inte maten förrän Emily har hållit sitt griftetal.
Jag vill säga en sak till minne av moster Lavinia.
Pappa, som du sa
är det här en mycket mörk tid.
Men det är gott att få sitta runt bordet tillsammans.
Att mista moster Lavinia har påmint mig om hur mycket jag älskar vår familj.
Och liksom moster Lavinia var en sån källa till glädje och ljus,
vill jag vara det för er alla.
Ingenting är viktigare för mig än ni som sitter här ikväll.
Det enda jag vill är att hitta ett sätt att hålla hoppet levande för er.
Mitt kära, vältaliga barn.
Emily, så vackert.
Väldigt fint, Em.
Oj.
Vilket skitsnack.
Ursäkta?
Alltså, jag väntar mig sånt dravel av honom.
Men du, Emily?
-Jag väntar mig mer av dig. -Jag menade vartenda ord.
"Jag bryr mig bara om familjen"?
-Ja. -Skojar du?
Den här familjen är ett skämt.
Vi avskyr varandra. Den här familjen är en stor packe lögner.
Mitt äktenskap är också en lögn.
-Men det vet du redan, eller hur, Emily? -Austin, sluta.
Han är full. Bra. Han är full igen.
Än sen?
Varför skulle jag inte supa?
Precis som din pappa. Han mådde också eländigt.
Alla Dickinsons har alltid mått eländigt.
Det har du minsann sett till.
Just det.
Du vägrade låta mig bli lycklig.
Ingen av oss kan vara lycklig på grund av dig.
Just det. Du håller oss i burar.
Du klipper våra vingar. Du låter oss inte flyga!
Snälla Austin.
Lavinia…
…se på dig själv.
Du är ensam, olycklig, vilsen.
-Precis som Emily. Precis som jag. -Sluta nu.
Jag hade också drömmar, vet ni.
Jag ville fara västerut!
Minns ni?
Men han lät mig inte.
Nog for jag västerut, allt.
Så långt gatan räckte.
Austin, nu räcker det!
Tilltala mig inte så där!
Tilltala mig inte som ett barn!
Jag är en man, för fan!
Jag är en trasig, eländig man i ett trasigt, eländigt land,
vars liv förstördes av hans patetiska ursäkt till far.
Nu slutar du!
Nu slutar…
Pappa?
Herregud! Pappa!
Austin, du har tagit livet av honom! Du har dödat pappa!
Pappa? Kan du höra mig?
Pappa, lever du?
O, kan du skåda
Austin, ut härifrån!
-I den tidiga gryningens ljus -Försvinn!
Du behöver inte säga åt mig, för jag ska ge mig iväg.
Jag utträder.
Hör du det, pappa?
Jag utträder ur den här familjen.
Han andas än.
Han andas än. Ge inte upp, pappa.
Herregud.
"Hopp" är saken med fjädrar -
Som häckar i själen -
Och sjunger melodin utan ord -
Och aldrig slutar - alls -
Undertexter: Bengt-Ove Andersson