Emily Dickinson je svoj pesniški vrhunec doživela po državljanski vojni.
V tistih letih je vročično pisala.
Take intenzivnosti ni dosegla ne prej ne pozneje.
Skoraj vsak dan eno pesem. Njeno delo iz tega obdobja so imenovali
"veliko in klasično pogrezanje v osebni pekel".
Vendar zaradi samotarstva
tradicionalno ni veljala za "vojno pesnico".
Večina Emily Dickinson nima
za nekoga, ki zmore govoriti v imenu naroda.
Semkaj!
Kraljevina gori, kri mladega mesije.
V cerkvi vidim grešnike, vidim grešnike.
Včasih sem morda introvertirana.
Notri je vojna, slišim bojne krike.
Matere pokopavajo sinove, fantje se igrajo z orožjem.
Zlodej je lažnivec, izpolni svoje najbolj nore želje.
Sama, vendar ne osamljena.
Tvoja resnica se sčasoma odstre.
Ko se odpraviš na potovanje, ki iz tebe žensko naredi.
Dickinsonova
Peresast stvor je "Upanje" –
Res je, ljubeče upamo in zavzeto molimo,
da vojna, ta nadloga, čim prej mimo bo.
Vendar ima Vsemogočni svoje načrte
in sodbe Gospodove so vedno prave in pravične.
Zato se bojujmo naprej.
Obvežimo narodove rane.
In objokujmo tega pogumnega mladeniča, ki je dal življenje za svojo domovino.
Oprostite.
-Pogumnega mladeniča? -Da, to sem dejal.
Toda to ni vojak. To je moja sestra.
Oprostite, gospa?
To je pogreb moje ljubljene sestre
Lavinie Norcross Norcross. Poročila se je z najinim bratrancem.
To bo pomota.
Ne, pastor, vi ste se zmotili.
Lahko nadaljujemo obred in pokojno spoštljivo pokopljemo?
-Zelo mi je žal. -Da.
Nimam več časa za pogreb neke starke.
Danes moram pokopati petnajst unionistov,
hrabrih mož, ki so žrtvovali vse
-za obrambo Ustave. -Ah, vi…
In zamujam.
Oče naš, pridi k nam tvoje kraljestvo, zgodi se tvoja volja.
Tvoje je kraljestvo, tvoja je oblast in slava vekomaj. Amen.
Gremo naprej.
Tako kratkega pogreba pa še ne.
Grozno je bilo. Grozno! In naredili smo tolikšno pot iz Bostona.
-Pritožil se bom. -Moja uboga sestra Lavinia.
Teta Vinnie. Poimenovali so me po tebi.
Poglejte.
Ptič nas nagovarja.
Emily, prosim. Ne zdaj.
Po kočijo grem. Dolga pot nas čaka.
Da ne bomo obtičali za povorko.
Še ena povorka?
Da. Vsi tisti fantje se bodo pridružili boju.
Državljanska vojna vse uniči.
Nadaljuj.
Ne ustavi se.
Emily.
Pojdi po kočijo!
O, koliko si morava povedati.
Kot ptička, ki sem jo videla.
Pristala je na krsti tete Lavinie.
Bila je kot simbol, kot prispodoba.
Kot sporočilo tete Lavinie, ki pravi, naj pišem naprej,
naj še naprej razsvetljujem temo in nikoli ne obupam.
Smrt, si…
-Si v redu? -Ne.
Usrano se počutim.
O ne. Kaj je narobe?
Ta prekleta vojna je kriva.
Vleče se v nedogled in mojemu delu jemlje vso radost.
V domišljanju ustvarjalnih oblik ubijanja ljudi sem zelo užival.
Ta človek bo omahnil z mostu.
Ta bedak bo izpil strup.
Ta dva se bosta ubila zaradi ljubezni.
Tu pa je ves čas enako.
Krogla, gangrena.
Zelo repetitivno je.
Pobit sem.
Opa. Torej ima celo Smrt slabe dneve.
Emily…
-Nasvet potrebujem. -Nasvet?
Da, zato sem tu. Tvojo pomoč potrebujem.
Prav. Karkoli me lahko vprašaš.
-Pesmi pišeš. -Ja. Tako je.
Sijajne.
-Enkratne. -Hvala.
Polne navdiha.
Čeprav je tvoje življenje precej nevznemirljivo.
Nevznemirljivo?
Ne vem, ali to res drži.
Daj no, dolgočasno je.
Tako rekoč ne greš nikamor. Še vedno živiš v očetovi hiši.
Tvoji dnevi so enolični, a vseeno ohranjaš navdih.
Od kod dobivaš ta ogenj?
No…
Dokler sem tu,
želim narediti nekaj pomembnega.
Nekaj, kar res šteje.
Pomembnejše je od slave in denarja.
Ljudem želim spremeniti življenje.
Jim pomagati celiti rane.
Jim pomagati preživeti.
Biti želim tista ptička.
Tisti vir svetlobe v temi.
Ljudem bi rada dala upanje.
Upanje.
Poezija ima lahko veliko moč.
Še večjo kot ti.
Resno.
Smrt ljudi ločuje. Poezija jih lahko spet združi.
Praviš torej…
Navdihujem te.
Vedno.
Spet smo doma. Hvala bogu, spet smo doma.
Lep pogreb je bil.
Ni bil. Ne poigravaj se z mano.
Bil je polom. Tvoja mama ima prav.
Še odganjanje muh je bolj slovesno.
Duhovnikove besede niso pomembne.
Tam sem čutila duha tete Lavinie.
Lahko sem ga čutila.
Mama, veš, da je vedno govorila, naj poiščemo luč.
Drži? Naj živimo radostno in v upanju.
Upanje.
Svinčnik potrebujem.
Zakaj me Lavinijina duša ni poklicala, če je bila tam?
Emily, ne vznemirjaj mame.
Saj je ne. Pomagati poskušam. Mama…
Kje je bil Austin?
-Ne more na tetin pogreb? -Upanje je…
-Upanje je Ptič… Ne, to je… -Nespoštljivo je.
Sramotno. Kar slišal sem, kako v Bostonu opravljajo. Spet nas je razočaral.
-Pusti ga pri miru. -Ne.
Od sina ne bom pričakoval manj.
-Nekdo je tu. -Grem jaz.
Čedalje hujše se vede. Ves čas popiva.
-Ne prenesem. -Je, kar je.
Ne. Ne bom samo gledal, kako fant propada.
-Zlasti ko, kot vemo… -Sue.
Bo njegova žena povila otroka.
Sem sem se kobacala kot mrož.
Prikupen mrož si.
Vstopi.
-Emily, kdo je? -Sue.
O, lepo, da je prišla.
Kakšen je bil pogreb?
Grozen, Sue. Zelo prijazna si, da si prišla.
Davi sem čakala na vašo kočijo, da bi šla.
Mislili smo, da se boš peljala z Austinom.
Sinoči je pozno prišel domov.
-In davi je bil nerazpoložen. -Nesprejemljivo.
Zelo mi je žal, da sem zamudila.
Hvala, Sue.
Tete Lavinie nisem dobro poznala, a sem jo občudovala.
Vsi so jo. Bila je legenda.
Sue, kako se počutiš?
Zdiš se pripravljena na porod.
Ja, vsekakor sem v obdobju, ko to ni več prijetno.
Ti kaj prinesem? Vodo? Ali…
Rada bi legla.
Vem, da sta hiši blizu, a se počutim kot po vzponu na goro.
Seveda. Pojdiva gor, da boš lahko počivala.
-Ja. -Ne, to je nevljudno.
Obe morata biti tu, da pozdravita goste.
No, res…
Kratko naj počije in potem bova družabni.
Zamudila je pogreb. Vsaj za sprejem je lahko tu.
Austin tudi. Kje je?
Edward, naloga ženske je, da je vedno ustrežljiva.
-Za moške to pač ne velja. -Sue ima pravico biti utrujena.
-Poglej jo. -Pa kaj, če je tolikšna kot Kansas?
Hvala.
Nehaj. Kansas imajo vsi radi. Pravkar je postal država.
Peljala te bom gor. Mama, takoj bom nazaj.
Pojdiva…
Kakšen je bil pogreb?
O bog.
Ne morem dolgo ostati.
Mama me resnično potrebuje.
Tudi jaz te.
Neverjetno, da sva spali v tako majhni postelji.
-Zdaj smo na njej trije. -Skoraj.
Sue…
Zelo rada bi te poljubila.
A nosiš otroka mojega brata.
In? To ničesar ne spremeni.
Ljubim samo tebe.
Po naključju se je zgodilo.
-Neumno je bilo. Sploh se ne bi… -Ne. Nočem vedeti.
Emily, poslušaj me.
Rada te imam.
Vedno te bom imela rada.
In tudi ta otrok te bo imel rad.
Zaradi nosečnosti si še privlačnejša. Noro je.
Čutiš?
Vau.
Tu notri je majhen človek.
Vsak hip bo zunaj.
Te je strah?
Ne, niti malo.
Vso nosečnost
že občutim nenavaden mir.
Mir?
Sredi vojne?
Tako srečna še nisem bila.
Želim pa si, da bi bil otrok tvoj.
Reči hočem…
Želim si, da bi pripadal nama. Zakaj otrok ne more imeti dveh mater?
Želim si, da bi živeli v hiški, samo medve.
In tega otroka vzgajali skupaj.
Nikoli nisem želela otrok.
Saj jih že imam veliko.
Moje pesmi so moji otroci.
Vso energijo porabim za to, da jih hranim in jim pomagam rasti.
Na pogrebu tete Lavinie sem doživela izbruh poezije.
To moram zapisati.
Upanje, upanje. Upanje je… Upanje je Ptič…
Upanje je majhna Stvar.
Upam, da se bo ta otrok kmalu rodil.
Potem verjetno ne boš več imela toliko časa za moje pesmi.
Emily, to ni res.
Za tvoje pesmi bom vedno imela čas.
Obljubim.
Če je tako, pa lahko poskusim poiskati malo časa za tvojega otroka.
Bi ga res?
Samo… Samo malo?
Upam le, da bo podoben tebi, ne Austinu.
Pozdravljeni!
-Ojej. Tu je. -Dobrodošli, g. Austin.
Ne morem ga videti.
Dol bom šla.
Bi lahko…
Me lahko poljubiš, prosim?
Mama, oprosti.
-Austin, kje si bil? -Zaspal sem. Pridanič sem.
Sem ti pa prinesel rože.
Odpuščam ti in te imam še vedno rada z vsem srcem.
Austin, stopiva v mojo pisarno.
Prav.
Oče, ne pozabi pa, da imam strahoten glavobol.
Maggie, daj jih v vodo.
-Zelo vpadljiv šopek. -O ja. Zelo je pozoren.
Izgubila sem sestro, a še imam popolnega sina.
Austin, odkrit bom. Zaskrbljen sem.
Zelo zaskrbljen.
Te spet muči želodec? Imaš drisko?
Si lahko za hip resen, prosim?
Driska je resna stvar, oče.
Austin, nočem, da se spet sporečeva.
A razumeti moraš, da me je strah.
Ne, tvoje vedenje. Ljubi bog.
Popivanje, letanje za krili…
Postajaš tak, kot je bil moj oče v svojih najslabših časih.
Poslušaj.
Razumem, da si mora moški kdaj dati duška.
Celo jaz sem se kdaj pozabaval.
Toda ti…
Nisi več otrok.
Austin, kmalu boš postal oče.
Saj ne vem, ali je ta otrok res moj.
-Oče, je vse v redu? -Da.
Emily, vse je v redu.
Nič ni.
-Nekdo je tu. -Prav.
Nič ni.
-Jaz grem odpret. -Prav.
Betty! Pozdravljena. Vstopi.
Nov žalni klobuček za tvojo mamo imam.
Vesela ga bo.
Ali ne. Kakršno koli je že primerno čustvo za žalni klobuček.
Na njem je žalna tančica, kot je zahtevala.
Žal mi je, da je nekaj dni prepozno.
Povpraševanje po črnem krepu je ogromno. Vdove so povsod.
Ne spomnim se več, kako je, če je ženska srečna.
Jaz sem danes zelo srečna.
Kar je… Vem, da je čudno.
Niste pravkar pokopali tete?
Ja.
Ampak… Prav za to gre.
Na pokopališču sem bila s teto Lavinio nekako povezana.
Kot da mi nekaj sporoča.
In to je bilo: "Bodi vesela. Daj ljudem upanje."
Nenavadno.
Vem.
Se ti je Henry kaj oglasil?
Ne, že več tednov ne.
-Pa ti tako zvesto piše… -Helen.
Njej piše. In to ji ogromno pomeni.
Zdaj pa že mesec dni niti besede.
Helen je vsa iz sebe.
Ima me, da bi ji pisala jaz in se pretvarjala, da je pismo Henryjevo,
da ne bi vsak večer zaspala v solzah.
Betty, poslušaj. S Henryjem bo vse v redu.
Preživel bo. Prav?
Prišlo bo novo pismo.
Na obzorju so lepši dnevi, ti povem.
Ohraniti moramo upanje.
Mislila sem, da se pesniki izogibajo klišejem.
Naj ga odnesem tvoji mami?
Da. V kuhinji je.
Ga. D., čas je, da v salon odnesemo čajne kolačke.
Da. In žlice je treba zloščiti. Žlice!
Ne odziva se na nujnost položaja.
Mama, Betty je tu. Prinesla ti je nov klobuček.
Komu mar klobučki?
Vau. Slabo je z njo.
Prevzema me obup.
Tako zelo, da že bije plat zvona.
Imate pa tudi zadnjo plat.
In dvigniti jo morate.
Mama, poslušaj me.
Lavinia je priporočala početi to, kar imamo radi. Ti rada strežeš čaj.
-Nikogar ne bo. -Ni res.
Zakaj bi prišli?
Smrt starejše ženske ni pomembna,
ko pa vsak dan umirajo hrabri mladeniči.
Dobro, morda jim ni mar za Lavinio.
Vendar sem vsem omenila kolačke.
Tukaj smo.
Kje je krsta?
Kar vstopite.
Več slabih novic iz Virginije.
Potopili so dve unionistični ladji.
Novic sploh ne morem več brati.
Ta vojna se noče končati.
Vem. Kdaj bomo spet normalno živeli?
Bojim se, da nikoli.
Ali pa je normalno to.
Nova normalnost.
Ja. Bedna je.
Od smrti mojega moža sta minili dve leti.
Lahko neham globoko žalovati.
Sive odtenke in črno moram zamenjati z barvami.
Kaj meniš?
Če me prosiš za obleko,
vedi, da še tedne ne boš na vrsti.
-Utapljam se v delu. -Se mi je zdelo.
Vsi potrebujejo žalna oblačila.
Ja. Posel cveti.
Ta vojna se je pojavila iznenada.
Kaj pa vem. Očitno je bilo, da drsimo vanjo.
Ja, pih.
Od ustanovitve države.
Ne razumem pa, zakaj mora divjati v naši mladosti.
Zabavati bi se morali.
Drži.
Mejduš, če bi se to zgodilo v moji mladosti…
Bi se ubil.
Vedno umrejo postavni. Ste opazili?
Naj Gospod k sebi vzame koga, ki me ne privlači.
Vinnie, to me je spomnilo na…
Zelo žalostno novico.
-Kaj pa je? -Joseph Lyman je mrtev.
Oprosti, kaj?
Bila sem v trgovini, ko je nekdo prejel telegram.
Ustrelili so ga v bitki pri New Orleansu.
Toda Joseph Lyman? Za vedno je zapustil ta svet?
O bog, to ne more biti res.
Jane, ljubila sem ga.
Ljubica, razumem.
-Vdova sem. -Ne.
Jaz sem vdova. Večkratna vdova.
Shipa ni več, zdaj pa je umrl še Joseph?
Se zavedate, da so umrli vsi fantje, kar sem jih kdaj poljubila?
Nisi jih samo poljubila, srčica.
Mama?
Kaj je narobe? Lahko pomagam?
Tako kot sem domnevala.
Nihče ni prišel.
Kaj? Hiša je polna ljudi.
To so samo tvoji prijatelji, ne moji. Ne prijatelji tete Vinnie.
Najinega sveta ni več. Moje sestre se ne bo nihče spominjal.
Sta to Dickinsonovi lepotici?
G. Conkey. Prišli ste.
Sem.
Lepo te je videti, Ithamar.
In lepo, da si prišel ob strahotni izgubi naše drage Lavinie.
Pravzaprav
sem prišel k Emily.
-K meni? -Da.
Bi se lahko kje pogovorila na štiri oči?
No…
Kaj?
Lahko gresta na stransko verando.
Odlično. Greva?
Kar pojdi.
In seveda moje sožalje.
Hej.
Austin, ne moreva.
Vsi vedo.
Daj no, Jane. Poljubi me.
Ne, ne spodobi se.
Tvoja žena bo vsak hip rodila.
Sue je vseeno.
Meni pa ni. Misli na svojega otroka.
Mislim na svojega krščenca.
Je bil Billyju všeč gugalni konjiček?
Navdušen je bil.
Zvečer pridem pogledat, kako ga jaha.
Ne. Tega ne moreva več početi.
Jane, daj no.
Veš, da se s Sue ne ljubiva.
Ja. Kljub temu ti jo je uspelo oploditi.
-Sue! -Zdravo, Jane.
Kako se počutiš?
V redu. Veliko bolje bo, ko bo otrok zunaj.
Zdaj zdaj bo.
Zdaj zdaj.
Nocoj te obiščem.
Ne.
-Evelina. -Emily.
Da. Veš, kako dolgo sem čakal na ta pogovor.
Do tvoje tete sem želel biti spoštljiv.
Seveda.
Toda zdaj lahko končno odkrito pridem do tebe
in ti zaupam…
Svoje upanje.
V zvezi s čim?
Moja ljuba Ev… Emily, gotovo veš, kako te občudujem.
Pravzaprav ne.
Zelo svetla duša si.
Zdrava, ljubeča hči, ki prhuta okoli svojega gnezda,
ščebeta svojo pesmico in iz vseh izvablja nasmeh.
Tako me še nihče ni opisal, vendar naj bo.
Res si taka.
Ljubeča ptica pevka si.
Zato bi me zelo osrečila, če bi se mi pridružila
v mojem praznem gnezdu.
-Ne, prosim. -Zmorem, kljub slabim kolenom.
Emily, moja mala skobčevka.
Poroči se z mano.
Ne…
Vem, kako dolgo si čakala.
Postarala si se.
Jaz? Vi ste stari.
Ne, za moškega sem še precej mlad.
Toda ti si za dekle že postarana in betežna.
Vendar verjamem, da je v tvojem ljubem srcu še življenje.
Čivkaj zame, ptičica.
G. Conkey, vstanite, prosim.
Hvala.
Res me je zelo bolelo.
-Ne bom se poročila z vami. -Prosim?
Ne bom se poročila z vami!
Zakaj ne?
No, ker…
Ne morem se.
Družini moram stati ob strani.
Zaradi vojne in smrti tete Lavinie je vse bridko in mračno.
Potrebujejo me. Resnično.
Torej nimam upanja.
"Peresast stvor je 'Upanje'" –
-Ne vem, kaj to pomeni. -Tudi jaz ne.
-Oprostite, ker motim. -Da, odidi.
Ne motiš. Prosim.
Kmalu bom odšla.
Emily, nisva se še utegnili pogovoriti o tvojem novem žalnem klobučku.
Ža… Betty, nisem…
Moj… Moj novi klobuček!
Saj res! To je precej nujna zadeva.
G. Conkey, oprostite. To je ženska stvar.
-Ne bi razumeli. -Kaj? Ne slišim te.
Iti moram! Se vidiva!
Kako si vedela, da te potrebujem?
Vem, kaj se zgodi,
ko Ithamar Conkey mladenko odpelje na verando.
-Mlada se ti zdim? Vau. -Ja! No, ne tako mlada.
Ja, res sem stara devica. Samska frača.
No, sva že dve.
Povem ti, Henry bo pisal.
Ne obupaj.
Stoj.
Pridi.
Iha!
Je jug v tej smeri?
Nočeš tja.
To je jug?
Ampak od tam sem prišel. Rad bi šel na jug.
Zakaj pa?
Hvala.
Austin, mi podaš korenje?
To naj ostane najina skrivnost.
Bi pokusil grah?
Je dober? Bi še enega?
Vin, koliko mačk imaš zdaj?
Veliko.
Morda bom posvojila lisico. Nobel je.
Domači, če dovolite…
Nekaj besed.
Za nami je žalosten dan v nizu žalostnih dni.
Mnogi so na začetku vojne mislili, da je bo kmalu konec.
Zdaj pa smo v tej temi več let. In ni ji videti konca.
Po svoje je vsaka družba družina.
Zdi se, da se naša ameriška družina ne more več prenašati.
Drug v drugemu vidimo samo slabo in nič dobrega. Škoda.
Ne vem, kakšna bo prihodnost te ameriške družine.
Toda zavoljo vseh nas,
zlasti pa zavoljo malčka v Suejinem trebuhu,
predvsem zavoljo njega,
upam, da se lahko spomnimo dobrih stvari pri drugih.
In svojih dolžnosti. Medsebojnih.
To je vse. To je vse.
-Morda je deklica, veš. -Upam, da je.
Potem bo lahko Lavinia.
Zabavno.
No, jejmo.
Ne začnite še jesti.
Nekaj bi povedala.
Upam, da o moji sestri, ker je Edward ni izrecno omenil.
Prosim? Rekel sem, da je za nami žalosten dan.
-Na to sem se navezoval. -Niti besedice. Brez ljubečega spomina.
Ne zvračaj krivde za prekratek pogreb name.
Emily, povej kaj o teti Lavinii.
-Pa bom res. -Lačna sem. Ali koga moti…
Ne drzni se dotakniti hrane, dokler Emily ne konča.
V čast teti Lavinii bi rada nekaj povedala.
Oče, kot si dejal,
je to zelo bridek čas.
Vendar je lepo, da skupaj sedimo za to mizo.
Tetina smrt me je spomnila, kako rada imam to družino.
In kako je bila pomemben vir radosti in svetlobe.
To bi bila za vas rada tudi jaz.
Nihče mi ne pomeni več od vas, ki ste se nocoj zbrali.
Za vas želim nekako ohraniti upanje.
Moj dragi zgovorni otrok.
Emily, to je bilo lepo.
Res prisrčno, Em.
Vau.
Kakšna oslarija.
Prosim?
Od njega pričakujem take bedastoče.
Toda ti, Emily?
-O tebi sem imel boljše mnenje. -Iskrena sem bila.
"Samo za to družino mi je mar?"
-Da. -Se hecaš?
Ta družina je farsa.
Sovražimo se, zlagani smo.
Hudiča, moj zakon je zlagan.
-Ampak to veš, kajne, Emily? -Austin, nehaj.
Pijan je. Fino. Spet je pijan.
Pa kaj?
Zakaj ne bi pil?
Tako kot je tvoj oče. Tudi on je bil nesrečen.
Vsi Dickinsonovi so nesrečni.
Poskrbel si za to.
Ja.
Nisi mi dovolil biti srečen. Zaradi tebe ni bil srečen nihče od nas.
Tako je. Omejeval si nas.
Nam pristrigel peruti. Nas zadržal tu.
Austin, prosim.
Lavinia…
Poglej se.
Sama si. Nesrečna, izgubljena.
-Tako kot Emily. Kot jaz. -Nehati moraš.
Tudi jaz sem sanjal, veš?
Želel sem na zahod.
Se spomniš?
A mi ni dovolil.
O ja, šel sem na zahod. Čez vso preklemano cesto.
Austin, dovolj!
Ne govori tako z mano!
Nisem otrok.
Moški sem, prekleto!
Zlomljen, nesrečen moški v zlomljeni, nesrečni deželi.
Moški, čigar življenje je uničila ta pokveka od očeta!
Nehaj!
Boš nehal…
Oče?
O bog. Oče!
Austin, ubil si ga. Ubil si očeta!
Oče? Oče, me slišiš?
Oče, si živ?
O, ali vidiš…
Austin, odidi!
-Ob zgodnji zori… -Poberi se!
Ni me treba naganjati, ker odhajam.
Odcepljam se.
Si slišal, oče?
Odcepljam se od te družine.
Še diha.
Dobro. Še vedno diha. Oče, ne vdaj se.
O bog.
Peresast stvor je "Upanje" –
ki v duši obsedi –
in poje vižo brez besed –
in nikdar – ne molči –
Prevedla Polona Mertelj Pesem prevedla Nada Grošelj