Počas občianskej vojny
Emily Dickinsonová dosiahla ako poetka svoj vrchol.
V tých rokoch písala nespútane,
tempom a intenzitou ako nikdy predtým ani potom...
Takmer jednu báseň denne.
Jej tvorbu z toho obdobia volali
„veľký a klasický úpadok do osobného pekla.“
Pre jej život v ústraní
nebola Dickinsonová tradične vnímaná ako „vojnová poetka“.
Väčšina ľudí nepovažuje Emily Dickinsonovú
za hlas s mocou prehovoriť za národ.
Sem!
Kráľovstvo horí Krv mladého mesiáša
V kostole vidím hriešnikov V kostole vidím hriešnikov
Niekedy som introvert
Vnútri je vojna Počujem bojové pokriky
Matky pochovávajú synov Chlapci sa hrajú so zbraňami
Diabol je klamár Splň si najdivokejšie túžby
Sama, ale nie osamote
Tvoja pravda sa odhaľuje časom
Ako sa vydávaš na cestu Čo to znamená byť ženou
Dickinsonová
„Nádej“ – tá má pierka
Dúfame a horlivo sa modlíme,
aby sa táto strašná vojna skoro pominula.
Ale najvyšší má vlastné ciele
a úsudok Pána je vždy pravdivý a spravodlivý.
Tak bojujme ďalej.
Sceľme rany tohto národa.
A žiaľme za týmto odvážnym mladým mužom, ktorý položil svoj život za túto krajinu.
Prepáčte.
Odvážny mladý muž?
Áno. To som povedal.
Ale toto nie je vojak, ale moja sestra.
S dovolením, madam?
Sme na pohrebe mojej milovanej sestry
Lavinie Norcrossovej Norcrossovej.
Vzala si bratranca.
To musí byť chyba.
Áno, vaša, reverend.
Môžeme pokračovať s bohoslužbou a s úctou ju pochovať?
- To mi je ľúto. - Áno.
Ale už nemám čas na pohreb nejakej starej ženy.
Dnes treba pochovať 15 šľachetných mužov,
odvážnych bojovníkov, ktorí obetovali
- svoj život ústave. - Ale...
Už teraz som pozadu.
„Otče náš, ktorý si na nebesiach...
buď vôľa tvoja ako v nebi, tak na zemi,
príď kráľovstvo tvoje, a zbav nás zlého. Amen.“
Ideme ďalej.
To bol najkratší pohreb, na akom som bola.
Bolo to hrozné. Hrozné.
A prišli sme až do Bostonu.
- Napíšem list. - Moja úbohá sestra Lavinia.
Teda Vinnie. Pomenovali ma po tebe.
Aha, pozrite.
Vtáčik sa s nami rozpráva.
Emily, prosím. Teraz nie.
Poďme po koč. Čaká nás dlhá cesta domov.
Nechceme sa zaseknúť za prehliadkou.
Ďalšia prehliadka?
Áno. Všetci tí chlapci sa idú pridať k boju.
Občianska vojna všetko kazí.
No tak.
Neprestávaj.
Emily.
Poď po koč.
Bože, musím ti toho toľko porozprávať.
Napríklad o tom vtáčikovi.
Ten vtáčik priletel na rakvu tety Lavinie.
Bol ako symbol. Ako metafora.
Ako správa od tety Lavinie, hovorila mi, aby som pokračovala v písaní,
aby som svietila svetlom do tmy a nikdy neprestávala dúfať.
Smrť...
- Si v poriadku? - Nie.
Cítim sa nahovno.
Ach, nie. Čo sa deje?
To tá prekliata vojna.
Ťahá sa to už dlho a vzalo mi to všetku zábavu z práce.
Bavilo ma vymýšľať nové spôsoby, ako zabíjať ľudí.
Tento padne z mosta.
Tento tu vypije trochu jedu.
Títo dvaja sa zabijú z lásky.
Ale teraz je to všetko o tom istom.
Náboj, gangréna.
Opakuje sa to dookola.
Asi mám depresiu.
Páni.
Takže aj Smrť má zlé dni.
Emily...
- potrebujem radu. - Radu?
Áno, preto som tu. Potrebujem tvoju pomoc.
Dobre. Čokoľvek potrebuješ.
- Ty píšeš básne. - Presne tak.
Výborné.
- Jedinečné. - Ďakujem.
Inšpiratívne.
Aj keď žiješ celkom jednotvárny život.
Jednotvárny?
Neviem, či to je pravda.
Ale no tak. Máš dosť nudný život.
Ledva odídeš z vášho malého mesta.
Stále bývaš u vašich.
Každý tvoj deň je taký istý, ale stále máš inšpiráciu.
Odkiaľ ju čerpáš?
Tak...
kým som tu,
chcem urobiť niečo významné.
Niečo naozaj významné.
Niečo viac ako len slávu alebo peniaze.
Chcem zmeniť životy ľudí.
Pomôcť im uzdraviť sa.
Pomôcť im prežiť.
Chcem byť ten malý vtáčik.
Zdroj svetla v tme.
Chcem dať ľuďom nádej.
Nádej.
Verím, že poézia má veľkú moc.
Možno dokonca väčšiu ako ty.
Naozaj.
Smrť ľudí zdrvuje. Poézia ich dokáže opäť zaceliť.
Takže hovoríš...
že ťa inšpirujem.
Vždy.
Opäť doma, vďaka bohu opäť doma.
Bol to pekný pohreb.
Nebol. Prestaň ma klamať.
Bolo to fiasko. Tvoja mama má pravdu.
Rozcapnutie muchy má v sebe viac ceremónie.
Je jedno, čo povedal kazateľ.
Ja som tam cítila dušu tety Lavinie. Naozaj.
Úplne som ju cítila.
Mami, vieš, že vždy nám hovorila, aby sme hľadali svetlo.
Však? Že máme ísť ďalej smerom k radosti a nádeji.
Nádej.
Potrebujem ceruzku.
Ak tam jej duša bola, prečo sa so mnou nespojila?
Emily, nerozrušuj matku.
Nie. Len sa snažím pomôcť.
A kde bol Austin?
- Prečo neprišiel na pohreb? - Nádej je...
- Nádej je vták... Nie... - Také neúctivé.
Trápne. Počul som šepkať tie bostonské klebetnice.
Opäť nás sklamal.
- Nechaj ho tak. - Nie.
Nebudem znižovať očakávania od syna.
- Niekto tu je. - Idem.
Správa sa čoraz horšie. Stále pije.
- Nezvládam to. - Je, aký je.
Nie. Nebudem stáť a pozerať sa, ako sa rozpadá.
- Hlavne keď, ako vieme... - Sue.
...jeho manželka čaká dieťa.
Doteperila som sa sem ako taký mrož.
Si pekný mrož.
Poď ďalej.
- Emily, kto to je? - Sue.
Konečne sa ukázala.
Aký bol pohreb?
Otrasný, Sue. Som rada, že si šla.
Ráno som bola pripravená. Váš koč po mňa neprišiel.
Mysleli sme si, že pôjdeš kočom s Austinom.
Austin prišiel včera neskoro domov.
A ráno bol indisponovaný.
Neprijateľné.
Prepáčte, že som to zmeškala.
Ďakujem, Sue.
Tetu Laviniu som dobre nepoznala, ale vždy som ju obdivovala.
To všetci. Bola ikonická.
Ako sa cítiš, Sue?
Za chvíľu to príde.
Áno, už som v bode, keď to nie je zábava.
Nechceš niečo? Vodu?
Rada by som si ľahla.
Viem, že váš dom je blízko, ale mám pocit, akoby som vyšla na horu.
To je jasné. Tak poď si hore odpočinúť.
- Áno. - Nie, to je neslušné.
Obe ostaňte tu a pozdravte hostí.
Ja naozaj...
Len si trochu oddýchne a hneď prídeme.
Zmeškala pohreb. Môže tu byť aspoň na kar.
To platí o Austinovi, ale kde je?
Je ženská práca, uistiť sa,
že všetci sú stále šťastní, nech sa deje čokoľvek.
Prepáč, ale na mužov sa to nevzťahuje.
Sue má právo byť unavená.
- Pozri na ňu. - Je mi jedno, že je veľká ako Kansas.
Ďakujem.
No tak. Kansas má každý rád.
Už je z neho štát.
Vezmem ťa hore. Odpočinieme si. Mami, hneď prídem.
Poďme.
Aký bol pohreb?
Bože.
Nemôžem tu byť dlho.
Mama ma potrebuje.
Aj ja ťa potrebujem.
Ťažko uveriť, že sme sa zmestili do tejto postele.
- A teraz sme tu traja. - Takmer.
Sue, Sue...
Naozaj ťa chcem pobozkať.
Ale čakáš dieťa môjho brata.
No tak? To nič nemení.
Ľúbim len teba.
Bola to nehoda.
- Bolo to hlúpe. Ani... - Nie. Nechcem to vedieť.
Emily, počúvaj ma.
Ľúbim ťa.
Vždy ťa budem ľúbiť.
A toto dieťa ťa bude tiež ľúbiť.
Tehotná si ešte viac sexy. Je to divné.
Cítiš to?
No teda.
Je tam hotový človek.
Čoskoro príde.
Bojíš sa?
Nie. Vôbec nie.
Celý čas, ako som tehotná,
som cítila tento zvláštny pocit mieru.
Mieru?
Uprostred vojny?
Som šťastná, aká som nikdy nebola.
Len si želám, aby to dieťa bolo tvoje.
Teda...
Kiežby patrilo tebe a mne, nám.
Prečo nemôže mať dve mamy?
Chcela by som žiť v malom domčeku, len my,
a spoločne toto dieťa vychovávať.
Ja som deti nikdy nechcela.
Veď ich už mám veľa.
Moje básne sú moje deti.
Berú zo mňa všetku energiu, kŕmim ich, pomáham rásť.
Na pohrebe som dostala nával poézie.
Musím si to zapísať.
Nádej. Nádej... Nádej je vták...
Nádej je... malá vec.
Dúfam, že toto dieťa už príde.
Keď sa narodí, už asi nebudeš mať toľko času na moje básne.
Emily, to nie je pravda.
Na tvoje básne budem mať vždy čas.
Sľubujem.
V tom prípade sa môžem posnažiť a nájsť si čas na tvoje dieťa.
Áno?
Len trochu?
Dúfam, že sa bude podobať na teba a nie na Austina.
Som tu.
- Bože, je tu. - Vitajte doma.
Nemám na neho náladu.
Mala by som ísť dole.
Mohla by si...
ma prosím ťa pobozkať?
Mami. Prepáč.
- Austin. Kde si bol? - Zaspal som. Som idiot.
Ale doniesol som ti kvety.
Odpúšťam ti a stále ťa bezpodmienečne ľúbim.
Austin, môžeš prísť za mnou do pracovne?
Áno, asi áno.
Ale ber na vedomie, že ma bolí hlava.
Maggie, daj ich prosím do vody.
- Celkom farebná kytica. - Áno. Je to od neho milé.
Prišla som o sestru, ale stále mám dokonalého syna.
Budem k tebe úprimný. Som znepokojený.
Skutočne znepokojený.
Zase máš žalúdočné problémy? Preháňa ťa?
Mohol by si byť na chvíľu vážny?
Hnačka je dosť vážna, oci.
Austin, nechcem, aby z tohto bola ďalšia hádka.
Ale chcem, aby si chápal, že sa bojím.
Nie. Tvoje správanie. Bože.
To pitie a záletníctvo.
Vidím, ako sa meníš na môjho otca v jeho najhoršom období.
Pozri, pozri.
Chápem, že muž niekedy potrebuje vypustiť paru.
Aj ja som sa raz či dvakrát zabavil.
Ale tvoja situácia...
Už nie si dieťa.
Austin, bude z teba otec.
Ani neviem, či to dieťa je moje.
- Oci, si v poriadku? - Áno.
Som, Emily. Som.
To nič.
- Niekto prišiel. - Dobre.
Nič mi nie je.
- Idem otvoriť. - Dobre.
Betty! Vitaj. Poď ďalej.
Doniesla som mame nový pohrebný čepiec.
Bude šťastná.
Teda nie šťastná, ale bude cítiť nejakú prijateľnú emóciu pre pohrebný čepiec.
Závoj je k nej prišitý, ako si želala.
Je mi ľúto, že pár dní meškám.
Bol veľký dopyt po čiernom krepe. Všade sú samé vdovy.
Už ani neviem, ako vyzerá šťastná žena.
Ja som dnes celkom šťastná.
Viem, že to je zvláštne.
Nepochovali ste dnes tetu?
Áno.
Áno, ale... ale o to ide.
Vieš, mám pocit, že som sa na cintoríne spojila s tetou Laviniou.
Akoby mi vysielala správu.
A tá správa bola: „Raduj sa. Daj ľuďom nádej.“
To je zvláštne.
Ja viem.
Henry sa ti neozval?
Nie. Už týždne.
- Ale veď ti pravidelne píše... - Helen.
Píše Helen. A znamená to pre ňu všetko.
Ale už mesiac ani slovo.
Helen má starosti.
Najradšej by som jej poslala list ja a predstierala, že je od Henryho,
aby nemusela každý večer plakať.
Betty, počúvaj ma.
Henry bude v poriadku.
Prežije. Dobre?
Príde ďalší list.
Čakajú nás lepšie dni. Hovorím ti.
Nádej musíme udržať pri živote.
Myslela som, že básnici sa majú vyvarovať klišé.
Môžem to zaniesť tvojej mame?
Áno, je v kuchyni.
Je načase priniesť do salónika čajové pečivo.
Áno a treba vyleštiť lyžice. Lyžice!
Nereaguje na urgentnosť situácie.
Mami, Betty ti priniesla nový čepiec.
Komu záleží na čepcoch?
Je na tom zle.
Som zúfalá.
Nesmierne žalostné zúfalá.
Vieme, že ste zúfalá, madam.
Ale musíte sa postaviť z tej stoličky.
Mami. Počúvaj.
Teta hovorila, že máme robiť, čo máme radi a ty rada servíruješ čaj.
- Nikto nepríde. - To nie je pravda.
Prečo by prišli?
Aký význam má smrť starej ženy,
keď každú chvíľu prichádzame o odvážnych mladíkov?
Možno im nezáleží na tete Lavinii.
Ale povedala som im, že budú koláče.
Sme tu.
Kde je rakva?
Poďte ďalej. Poďte.
Ďalšie zlé správy z Virgínie.
Potopili dve vojnové lode Únie.
Už nemôžem čítať správy, naozaj.
Táto vojna sa nechce skončiť.
Viem, kedy sa vrátime do normálu?
Obávam sa, že už nikdy sa nevrátime k normálu.
Možno toto je normálne.
Nový normál.
Hej. Tento normál je nanič.
Môj manžel zomrel pred dvomi rokmi,
a moja hlboká žialiaca fáza sa asi skončila.
Takže všetko tmavé oblečenie chcem vymeniť za farebné.
Čo si myslíš?
Ak chceš, aby som ti ušila šaty,
mala by si vedieť, že to potrvá týždne.
- Mám veľa práce. - Myslela som si.
Všetci potrebujú smútočné šaty.
Áno. Biznis rastie.
Tá vojna prišla z ničoho nič.
To si nemyslím, bolo jasné, že ideme zlým smerom.
Áno, dah.
Od založenia krajiny.
Nechápem, prečo sa to deje, zrovna keď mám 20.
Mala by som sa zabávať.
To je pravda.
Bože, ak by sa to stalo, keď som mal 20...
asi by som sa zabil.
Vždy zomierajú tí najviac sexy. Všimli ste si to?
Nemôže Pán zobrať niekoho, kto ma nepriťahuje?
Vinnie, to mi pripomína.
Fakt zlé správy.
- Aké? - Joseph Lyman zomrel.
Prepáč, čo?
Bola som v obchode a niekomu o tom prišiel telegram.
Asi ho zastrelili v bitke pri New Orleans.
Joseph Lyman? Je navždy z tohto sveta preč?
Bože, to nemôže byť pravda.
Jane, milovala som ho.
Zlato, chápem.
- Som vdova. - Nie.
Ja som vdova. Tisíckrát viac.
Ship je preč a teraz aj Joseph?
Uvedomujete si, že každý chlapec, ktorého som pobozkala, je mŕtvy?
Robili ste viac, ako bozkávanie.
Mami?
Čo sa deje? Pomôžem ti?
Ako som predpokladala.
Nikto neprišiel.
Čože? Dom je plný ľudí.
To sú tvoji priatelia. Nie moji.
Ani tety Vinnie.
Svet, v ktorom sme vyrastali, je preč.
A nikto si ju nebude pamätať.
Nie sú to krásne dickinsonovské dámy?
Pán Conkey. Prišiel si.
Áno, prišiel.
Veľmi rada ťa vidím, Ithamar.
Milé, že si prišiel s nami smútiť nad strašnou stratou Lavinie.
Teda, vlastne...
prišiel som za Emily.
- Mnou? - Áno.
Môžeme sa niekde porozprávať v súkromí?
Ja...
Čo?
Môžete ísť na verandu.
Skvelé. Ideálne. Ideme?
Choď.
A úprimnú sústrasť.
Hej.
Austin, nemôžeme.
Všetci to vedia.
No tak, Jane. Pobozkaj ma.
Nie, nepatrí sa to.
Tvoja žena za chvíľu porodí.
Sue to je jedno.
Mne nie. Mysli na svoje dieťa.
Myslím na svoje krstňa.
Páčil sa Billymu hojdací koník odo mňa?
Veľmi.
Tak sa prídem dnes večer pozrieť, ako sa s ním hrá.
Nie. Už... už to nemôžeme robiť.
Jane, no tak.
Vieš, že Sue a ja sa nemilujeme.
Áno. Ale aj tak s tebou otehotnela.
- Sue! - Ahoj, Jane.
Ako sa cítiš?
Dobre. Ale bude mi lepšie, keď to dieťa vyjde.
Už to čoskoro príde.
Kedykoľvek.
Uvidím ťa večer.
Nie, neuvidíš.
- Evelina. - Emily.
Áno. Viem, že si čakala dlho, kým sa o tomto porozprávame.
Samozrejme,
nechcel som byť k tvojej tete neúctivý.
Iste.
Ale teraz môžem konečne takto počas dňa prísť za tebou
a vyjadriť...
svoju nádej.
Nádej na čo?
Moja drahá Emily, určite vieš, ako ťa obdivujem.
Nie, to som nevedela.
Si žiarivá veselá osoba.
Úžasná, milujúca dcéra, ktorá poletuje okolo svojho hniezda,
a šteboce si svoju pieseň a všetkých rozosmieva.
Som si istá, že tak ma nikdy nikto neopísal, ale beriem.
Áno, si.
Si krásny spevavý vtáčik.
A preto by som bol veľmi rád, ak by si prišla...
do môjho prázdneho hniezda.
- Nie, nie. Nerobte to. - Nie. Zvládnem to. Aj keď to bolí.
Emily, ty moja hrdlička.
Vezmeš si ma?
Ne...
Viem, ako dlho si čakala.
Už si zostarla.
Ja? Stará? Vy ste starý.
Na muža som stále celkom mladý.
Ale ty si na dievča už stará a krehká.
Ale verím, že v tvojom krásnom srdci je ešte stále život.
Zaspievaj mi, hrdlička.
Pán Conkey, postavte sa.
Ďakujem.
Naozaj ma to bolelo.
Nevezmem si vás.
Prosím?
Nevezmem si vás.
Prečo nie?
Lebo...
Nemôžem.
Musím byť tu pre svoju rodinu.
Všetko je smutné a strašné, tá vojna a potom strata tety Lavinie.
Potrebujú ma tu. Naozaj.
Takže nemám nádej.
„‚Nádej‘ – tá má pierka.“
- Asi neviem, čo to znamená. - Asi ani ja.
- Prepáčte, nerada ruším. - Choďte preč.
Nerušíš. Prosím.
O chvíľu odchádzam,
a Emily, ešte sme nemali čas prebrať tvoj nový pohrebný čepiec.
Betty, ja som ne...
Môj... môj nový čepiec!
Áno, to je pravda. To je veľmi súrne.
Pán Conkey, ospravedlňte ma. To sú ženské veci.
- To by ste nechápali. - Prosím? Nepočujem ťa.
Musím ísť. Dovi!
Ako si vedela, že ťa potrebujem?
Viem, o čo ide,
keď Ithamar Conkey vezme mladú ženu na verandu.
- Takže podľa teba som mladá? - Áno. Teda, nie až tak.
Aha. Som skutočné stará dievka. Strašne single.
Tak to sme dve.
Hovorím ti, že Henry sa ozve.
Nevzdávaj sa.
Poď.
Hijó!
Tamto je juh?
Mal by si ísť tým smerom.
Tam je juh?
Ale odtiaľ som prišiel. Chcem ísť na juh.
Aha, a to chceš prečo urobiť?
Dík.
Austin, podáš mi mrkvu?
Naše malé tajomstvo, nikomu to nehovor.
Chceš skúsiť hrášok?
Je to dobré? Chceš ešte?
Koľko mačiek máš, Vin?
Veľa.
Možno si adoptujem líšku.
Je to šik.
Rodina, mohli by ste...
pár slov.
Toto bol smutný deň, je za nami niekoľko smutných dní.
Keď sa vojna začala, ľudia si mysleli, že rýchlo prejde.
A teraz sme sa ocitli v temnote a koniec je v nedohľadne.
Každá spoločnosť je svojím spôsobom ako rodina.
A zdá sa mi, že naša americká rodina sa už navzájom netoleruje.
Vidíme na sebe len to zlé a nie to dobré. A to je škoda.
Neviem, čo túto americkú rodinu v budúcnosti čaká.
Ale pre dobro nás všetkých,
hlavne pre toho malého, ktorý rastie v brušku Sue,
hlavne pre jeho dobro,
dúfam, že nezabudneme vidieť na sebe to dobré, hm?
Pamätajme sa našu povinnosť. K sebe navzájom.
To je všetko. Všetko.
- Môže to byť aj dievča. - V to dúfam.
A môže sa volať Lavinia.
Áno.
Poďme jesť. Jedzte.
Nie, ešte nejedzte.
Chcem niečo povedať.
Dúfam, že to je o mojej sestre, keďže Edward ju zabudol spomenúť.
Prepáč. Povedal som, že to bol smutný deň.
- O čom som asi tak hovoril? - Ani slovo. Ani jedna spomienka.
Neobviňuj ma za to, že pohreb bol prikrátky.
Emily, povedz niečo pekné o tete Lavinii.
- Áno, poviem. - Som naozaj hladná, vadilo by...
Opováž sa dotknúť jedla, kým Emily nedokončí pohrebnú reč.
Chcem niečo povedať ako poctu tete Lavinii.
Oci, ako si povedal,
toto je veľmi temné obdobie.
Ale je dobré, že spolu sedíme za jedným stolom.
Strata tety Lavinie mi pripomenula, ako veľmi túto rodinu ľúbim.
A ako bola teta Lavinia zdrojom radosti a svetla.
A to chcem byť aj ja pre vás.
Na ničom mi nezáleží tak ako na ľuďoch, s ktorými tu dnes sedím.
A chcem nájsť spôsob, ako udržať nádej pri živote.
Moja drahá výrečná dcéra.
Emily, to bolo krásne.
Naozaj milé.
Páni.
To bola kravina.
Prosím?
Od neho také kraviny očakávam.
Ale ty, Emily?
- Čakal som od teba viac. - Myslela som vážne každé slovo.
„Záleží mi iba na rodine“?
- Áno. - Žartuješ?
Táto rodina je na smiech.
Táto rodina sa nenávidí. Táto rodina je obrovská kopa lží.
Veď aj moje manželstvo je klamstvo.
- Ale to ty vieš, že, Emily? - Austin, prestaň.
Je opitý. Dobre. Zase je opitý.
No a?
Prečo by som nemal piť?
Aj tvoj otec pil. Aj on bol nešťastný.
Všetci Dickinsonovci boli nešťastní.
O to sa postaráš, však?
Áno.
Nechceš, aby som bol šťastný.
Nikto z nás nemôže byť šťastný, vďaka tebe.
Áno. Zamkol si nás do klietok.
Zastrihol si nám krídla, aby sme neodleteli.
Austin, prosím.
Lavinia...
pozri sa na seba.
Si sama, nešťastná a stratená.
- Ako Emily. Ako ja. - Prestaň.
Mal som sny, viete?
Chcel som ísť na západ.
Pamätáte?
Ale on ma nepustil.
Ale šiel som aj tak.
Až na druhú stranu ulice.
Austin, to stačí.
Nehovor tak so mnou.
Nehovor so mnou ako s dieťaťom.
Som muž, do pekla.
Som zničený nešťastný muž v zničenej nešťastnej krajine,
ktorého život zničila táto chabá náhrada za otca.
Prestaň s tým.
Prestaň s...
Oci?
Bože. Oci!
Austin, zabil si ho. Zabil si otca.
Oci? Počuješ ma?
Oci, žiješ?
Ach, povedz či vidíš
Austin, vypadni.
- Vo svetle skorého... - Vypadni!
Nemusíš ma posielať preč, lebo odchádzam.
Idem preč.
Počuješ, oci?
Vystupujem z tejto rodiny.
Ešte dýcha.
Dobre. Stále dýcha. Nevzdávaj sa.
Bože.
„Nádej“ – tá má pierka
A hniezdi v našom vnútri
A spieva pieseň bez slov
A nikdy neprestáva
Preklad titulkov: Zuzana Šplhová