Under borgerkrigen
nådde Emily Dickinson sine største høyder som poet.
Hun skrev voldsomt mye de årene,
i en fart og med en intensitet som var uten sin like før eller senere,
nesten ett dikt hver dag. Arbeidene fra perioden er blitt kalt
"en stor og klassisk nedstigning i et personlig inferno".
Men på grunn av hennes avsondrede liv,
har Dickinson ikke blitt ansett som en "krigspoet".
De færreste tenker på Emily Dickinson
som en stemme med kraft til å tale for en nasjon.
Her borte!
The kingdom's on fire The blood of a young messiah
I see sinners in a church I see sinners in a church
Sometimes I might be introvert
There's a war inside I hear battle cries
Mothers burying sons Young boys playing with guns
The devil's a liar Fulfill your wildest desires
Alone, but not lonely
Your truth unveils with time
As you embark on a journey Of what it takes to be a woman
Ja, vi håper i kjærlighet og ber inderlig
om at den fryktelige krigen skal være over snart.
Men Den allmektige har sine egne formål,
og Herrens dommer er alltid sanne og rettferdige.
Så la oss streve videre.
La oss forbinde nasjonens sår.
Og la oss sørge over denne tapre, unge mannen som ga sitt liv for landet.
Unnskyld meg.
Tapre, unge mannen?
Ja, det var det jeg sa.
Men dette er ikke en soldat. Det er søsteren min.
Unnskyld?
Vi er i begravelsen til min kjære søster,
Lavinia Norcross Norcross. Hun giftet seg med fetteren vår.
Det må være en feil.
Feilen er på din side, pastor.
Kan vi fortsette seremonien og begrave vår døde på respektfullt vis?
-Jeg beklager så mye. -Ja.
Jeg har ikke tid til en gammel dames begravelse.
Det er 15 edle nordstatsmenn å begrave i dag.
Tapre krigere som har ofret alt
for konstitusjonens skyld.
Og jeg henger etter.
"Fader vår, du som er i himmelen! Helliget vorde ditt navn.
Komme ditt rike. Skje din vilje, som i himmelen, så og på jorden.
For ditt er riket og makten og æren i evighet. Amen."
Videre.
Det er den raskeste begravelsen jeg har vært i.
Det var fryktelig. Helt fryktelig.
Og vi dro helt til Boston.
-Jeg skal skrive et brev. -Stakkars, kjære søster Lavinia.
Tante Vinnie. Jeg ble oppkalt etter deg.
Hei, alle sammen. Se.
Fuglen snakker til oss.
Vær så snill, Emily. Ikke nå.
La oss finne vognen. Vi har en lang reise hjem.
Vi vil ikke ende bak en parade.
Enda en parade?
Ja. Alle guttene som drar for å slåss.
Borgerkrigen ødelegger alt.
Fortsett.
Ikke stopp.
Emily.
Kom til vognen!
Vi har så mye å snakke om.
Som denne fuglen jeg så.
En liten fugl landet på tante Lavinias kiste.
Det var som et symbol eller en metafor.
Det var som et budskap fra tante Lavinia, som ba meg fortsette å skrive,
fortsette å skinne lys i mørket og aldri gi opp håpet.
Døden, er…
-Er alt i orden med deg? -Nei.
Jeg føler meg elendig.
Å, nei. Hva er i veien?
Det er denne forbaskede krigen.
Den fortsetter og fortsetter, og den har tatt moroa fra arbeidet mitt.
Jeg hadde så mye moro av å finne kreative måter å drepe folk på.
Denne personen faller fra en bro.
Denne tosken drikker litt gift.
Disse to dreper hverandre av kjærlighet.
Men nå er det bare det samme om og om igjen.
Kule, koldbrann.
Det er så gjentagende.
Jeg tror jeg er deprimert.
Wow.
Så selv Døden har dårlige dager.
Emily…
-Jeg trenger et råd. -Råd?
Ja, det er derfor jeg er her. Jeg trenger hjelp.
Ok, ja. Spør… om hva som helst.
-Så du skriver dikt. -Ja. Det stemmer.
Fabelaktige dikt.
-Unike dikt. -Takk.
Veldig inspirerte.
Selv om du lever et ganske begivenhetsløst liv.
Begivenhetsløst? Jeg… Jeg er ikke sikker på at det er tilfelle.
Livet ditt er ganske kjedelig.
Du forlater knapt den lille byen din. Du bor fortsatt i din fars kåk.
Alle dager er ganske like, men du er fortsatt inspirert.
Hvor får du lidenskapen fra?
Vel…
…mens jeg er her,
vil jeg gjøre noe som betyr noe.
Og jeg mener noe som virkelig betyr noe.
Større enn berømmelse eller penger.
Det handler om faktisk å forandre folks liv.
Det handler om å hjelpe dem å leges.
Hjelpe dem å overleve.
Jeg vil være den lille fuglen.
Den lyskilden i mørket.
Jeg vil gi folk håp.
Håp.
Jeg mener at poesi kan være mektig.
Selv mektigere enn deg.
Jeg mener det.
Døden kan rive folk i biter. Poesi kan sette dem sammen igjen.
Så det du mener…
Jeg inspirerer deg.
Alltid.
Hjemme. Gudskjelov at vi er hjemme igjen.
Det var en fin begravelse.
Det var det ikke. Ikke prøv å narre meg.
Det var en fiasko. Moren din har rett.
Jeg har vært mer seremoniell når jeg har drept en flue.
Det presten sa, betyr ingenting.
Jeg følte tante Lavinias ånd der. Det er sant.
Jeg kunne… føle den.
Du vet at hun alltid ba oss finne lyset.
Ikke sant? Og å søke mot glede og håp.
Håp.
Jeg trenger en blyant.
Hvis tante Lavinias ånd var der, hvorfor kontaktet hun meg ikke?
-Ikke gjør moren din oppskaket. -Nei. Jeg prøver bare å hjelpe.
Hvor i helvete var Austin?
-Rekker ikke sin tantes begravelse? -Håp er…
-Håp er en fugl… Nei… -Det er respektløst.
Det er pinlig. Jeg kunne høre Boston-sladrekjerringene hviske.
Han sviktet oss igjen.
-La ham være, Edward. -Nei.
Jeg senker ikke forventningene mine.
-Det er noen her. -Jeg åpner.
Oppførselen hans blir verre og verre. Han drikker hele tiden.
Jeg tolererer det ikke. Jeg vil ikke se på at gutten går til grunne.
-Særlig når, som vi alle vet… -Sue.
…kona hans snart skal føde.
Vraltet hit som en forbasket hvalross.
Du er en søt hvalross.
Kom inn.
-Hvem er det? -Det er Sue.
Hyggelig at hun kommer.
Hvordan var begravelsen?
Fryktelig, Sue. Og så hyggelig at du kom.
Jeg var klar til å dra. Vognen deres hentet meg ikke.
Vi gikk ut fra at du ville ta en vogn med Austin.
Austin kom hjem sent i går kveld.
Og i morges var han indisponert.
Uff. Uakseptabelt.
Jeg beklager at jeg ikke var der.
Takk, Sue.
Jeg kjente ikke tante Lavinia godt, men jeg beundret henne.
Det gjorde alle. Hun var ikonisk.
Hvordan føler du deg? Du ser ut som om du føder snart.
Ja, jeg er definitivt ved det punktet der det ikke er gøy lenger.
Vil du ha noe? Vann? Noe…
Jeg vil gjerne legge meg nedpå.
Det er kort mellom husene våre, men det kjennes som om jeg har besteget et fjell.
Sikkert. La oss få deg ovenpå så du kan hvile.
-Ja. -Nei, det er uforskammet.
Dere begge må bli her og hilse på gjestene.
Vel, jeg…
Hun må bare hvile litt, så er hun klar for gjestene.
Hun var ikke i begravelsen. Hun må i det minste være her nå.
Det gjelder Austin også, men hvor er han?
Det er en kvinnes oppgave å sørge for at alle andre har det bra, uansett hva.
Det gjelder ikke for menn.
Sue har rett til å være sliten.
-Se på henne. -Jeg blåser i om hun er stor som Kansas.
Takk.
Å, kom igjen. Alle elsker Kansas. Det ble nettopp en stat.
Jeg skal hjelpe deg opp. Vi hviler… Jeg kommer straks.
La oss få deg…
Hvordan var begravelsen?
Å, herregud.
Jeg kan ikke bli lenge.
Moren min trenger meg.
Jeg trenger deg også.
Det er vanskelig å tro at vi fikk plass i denne sengen.
-Og nå er vi tre. -Nesten.
Sue, Sue…
Jeg har veldig lyst til å kline med deg nå.
Men… du får barn med broren min.
Hva så? Det forandrer ingenting. Jeg elsker bare deg.
Det var et uhell.
-Det var dumt. Det ville ikke… -Jeg vil ikke vite det.
Emily, hør på meg.
Jeg elsker deg.
Jeg vil alltid elske deg.
Og dette barnet vil også elske deg.
Graviditet gjør deg heitere. Det er helt feil.
Kjenner du dette?
Wow.
Det er en hel liten person der inne.
Og kommer snart.
Er du redd?
Nei. Overhodet ikke.
Hele tiden mens jeg har vært gravid, har jeg hatt denne rare følelsen av fred.
Fred?
Midt i en krig?
Jeg er ærlig talt lykkeligere enn noensinne før.
Bare at jeg skulle ønske barnet var ditt.
Jeg mener…
Jeg skulle ønske det tilhørte oss to. Hvorfor kan ikke et barn ha to mødre?
Jeg skulle gjerne bodd i et lite hus, bare vi,
og oppfostret barnet sammen.
Jeg har aldri villet ha barn.
Jeg har så mange allerede.
Diktene er barna mine.
De tar all energien min. Jeg må mate dem og hjelpe dem å vokse.
Jeg fikk masse poesi i tante Lavinias begravelse i dag.
Jeg må skrive ned dette.
Håp, håp. Håp er… en fugl.
Håp er… en liten ting.
Jeg håper dette barnet kommer snart.
Du får vel ikke mye tid til diktene mine når barnet kommer.
Det er ikke sant, Emily.
Jeg vil alltid ha tid til diktene dine.
Det lover jeg.
I så fall kan jeg prøve å få litt tid til barnet ditt.
Å, vil du det?
Bare… bare litt?
Jeg håper bare barnet ligner deg, og ikke Austin.
Hei. Jeg er hjemme.
-Herregud. -Velkommen, Mr. Austin.
Jeg kan ikke takle ham.
Jeg bør nok gå ned.
Kan du bare…
Kan du kysse meg, er du snill?
Mamma. Jeg er lei for det.
-Austin, hvor har du vært? -Jeg forsov meg. Jeg er en drittsekk.
Men jeg har med blomster til deg.
Jeg tilgir deg, og jeg elsker deg betingelsesløst.
Austin, kan du komme på kontoret mitt?
Ja, jeg kan vel det.
Men husk at jeg har en dundrende hodepine.
Sett disse i vann, Maggie.
-Ganske ruvende bukett. -Ja. Så omtenksomt av ham.
Jeg har mistet en søster, men jeg har en perfekt sønn.
Jeg skal være ærlig, Austin. Jeg er bekymret.
Jeg er veldig bekymret.
Mageproblemer igjen? Har du diaré?
Kan du være alvorlig et øyeblikk?
Diaré er ganske alvorlig.
Jeg vil ikke at dette skal bli enda en krangel mellom oss.
Men du må forstå at jeg er redd.
Oppførselen din. Herregud, mann.
Drikkingen, damehistoriene…
Jeg ser deg bli til faren min i hans verste periode.
Hør her.
Jeg forstår at en mann iblant må slippe ut litt damp.
Jeg har selv moret meg en gang eller to.
Men situasjonen din…
Du er ikke et barn lenger.
Du skal snart bli far.
Jeg vet ikke engang om barnet er mitt.
-Pappa, er alt i orden? -Ja.
Det går bra, Emily.
Det er ingenting.
-Det er noen her. -Ok. Det er ingenting.
-Jeg åpner. -Ok.
Betty! Velkommen. Kom inn.
Jeg har med din mors nye begravelseshatt.
Det blir hun glad for å høre.
Ikke glad, men hva enn som er passende å føle for en begravelseshatt.
Sørgesløret er festet til den, som hun ba om.
Jeg beklager at den kommer noen dager for sent.
Det er så stor etterspørsel etter svart krepp. Enker overalt for tiden.
Jeg kan ikke huske hvordan det er når en kvinne bare ser glad ut.
Jeg føler meg ganske glad i dag.
-Noe som jeg vet er rart. -Har du ikke begravd tanten din?
Jo.
Jo, men det… er saken.
Jeg følte en forbindelse til tante Lavinia på kirkegården.
Som om hun sendte meg et budskap. Budskapet var: "Vær munter. Gi folk håp."
Det er rart.
Jeg vet det.
Har du hørt fra Henry i det siste?
Nei. Ikke på flere uker.
-Men han skriver så trofast til deg. -Til Helen.
Han skriver til Helen. Og det betyr alt for henne.
Men det er en måned siden vi hørte noe.
Helen er helt fra seg.
Jeg har nesten lyst til å skrive et brev til henne og late som det er fra Henry,
bare så hun ikke gråter seg i søvn hver kveld.
Hør på meg, Betty.
Henry vil klare seg.
Han vil overleve. Ok?
Det kommer et brev.
Det er lysere dager i horisonten, det sier jeg deg.
Vi må holde håpet levende.
Jeg trodde poeter skulle unngå klisjeer.
Skal jeg gi denne til moren din?
Ja, hun er på kjøkkenet.
Det er på tide å sette småkakene i stuen, Mrs. D.
Ja. Og skjeene må pusses. Skjeene!
Hun reagerer ikke på viktigheten av situasjonen.
Betty er her, mamma. Hun har med den nye hatten din.
Hvem bryr seg om hatter?
Wow. Hun har det ille.
Jeg er i fortvilelse.
Jeg er forbi og bak fortvilelse.
Du har fortsatt en bak, madam.
Og du må få den opp av den stolen.
Mamma. Hør på meg.
Tante Lavinia sa alltid at vi må gjøre det vi liker, og du liker å servere te.
-Det kommer ingen. -Det er ikke sant.
Hvorfor skulle de komme?
Hvilken mening kan en eldre dames død ha
når modige unge menn omkommer stadig vekk?
Ok, de bryr seg kanskje ikke om tante Lavinia.
Men jeg sa til alle at det blir scones.
Vi er her.
Hvor er kisten?
Kom inn. Her.
Flere dårlige nyheter i dag fra Virginia.
De senket to nordstatskrigsskip.
Jeg orker ikke å lese nyhetene lenger, jeg sverger.
Denne krigen tar aldri slutt.
Når skal vi komme tilbake til det normale?
Jeg er redd vi kanskje aldri gjør det.
Eller kanskje dette er det normale nå.
Et nytt normalt.
Ja. Dette normale suger.
Det er to år siden mannen min døde,
så jeg tror sørgeperioden min er over.
Så jeg må bytte ut alt det grå og svarte med litt farger.
Hva synes du?
Hvis du ber meg sy en kjole til deg, skal du vite at jeg ikke har tid på flere uker.
-Jeg har så mye å gjøre. -Tenkte meg det.
Alle trenger sørgeklær.
Ja. Forretningene blomstrer.
Denne krigen kom helt plutselig.
Nei. Det var åpenbart at vi var på vei mot stupet.
Ja, duh!
Siden landet ble grunnlagt.
Jeg skjønner ikke hvorfor dette må skje når vi er i 20-årene.
Vi kunne hatt det så gøy.
Ja, det er sant.
Herregud, om dette hadde skjedd da jeg var i 20-årene…
Jeg ville tatt livet av meg.
Det er alltid de heite som dør. Har dere merket det?
Kan ikke Herren ta noen jeg ikke er tiltrukket av?
Vinnie, det minner meg på noe.
Kjempetriste nyheter.
-Hva er det? -Joseph Lyman er død.
Beklager, hva?
Jeg var på butikken, og noen fikk et telegram om det.
Han ble visst skutt under et slag nede i New Orleans.
Men Joseph Lyman? Borte fra verden for alltid?
Herregud, det kan ikke være sant.
Jeg elsket ham, Jane.
Jeg skjønner, babe.
-Jeg er enke. -Nei.
Jeg er enke. Enke tusen ganger.
Ship er borte, og nå Joseph også?
Vet dere at alle guttene jeg har kysset, er døde?
Du gjorde mer enn å kysse dem, kjære.
Mamma?
Hva er i veien? Kan jeg hjelpe deg?
Det er som jeg trodde.
Ingen kom.
Hva? Huset er fullt av folk.
De er dine venner. De er ikke mine.
De er ikke tante Vinnies. Den verden vi vokste opp i, er borte.
Og ingen husker søsteren min.
Er det de skjønne Dickinson-damene jeg ser?
Mr. Conkey. Du kom.
Ja, det gjorde jeg.
Det er så godt å se deg, Ithamar.
Og så snilt av deg å komme og ta del i sorgen etter vår kjære Lavinia.
Vel, faktisk…
Jeg er her for å treffe Emily.
-Meg? -Ja.
Er det et sted vi kan snakke sammen alene?
Jeg…
Hva?
Dere kan kanskje gå ut på sideterrassen.
Perfekt. Ideelt. Skal vi?
Gå, da.
Og jeg kondolerer selvsagt.
Hei.
Vi kan ikke, Austin.
Alle vet det.
Kom igjen, Jane. Bare kyss meg.
Det er upassende.
Kona di er ved å sprekke.
Sue bryr seg ikke.
Det gjør jeg. Tenk på barnet ditt.
Jeg tenker på gudsønnen min.
Likte Billy gyngehesten jeg sendte?
Han elsket den.
Da kommer jeg innom i kveld for å se ham gynge på den.
Nei. Vi kan ikke… Vi kan ikke gjøre dette lenger.
Kom igjen, Jane. Du vet at Sue og jeg ikke elsker hverandre.
Ja. Men du klarte likevel å gjøre henne gravid.
-Sue! -Hei, Jane.
Hvordan føler du deg?
Jeg har det bra. Men det blir bedre når barnet kommer ut.
Det blir når som helst nå.
Når som helst nå.
Ser deg i kveld.
Nei, det gjør du ikke.
-Evelina. -Emily.
Ja. Jeg vet hvor lenge du har ventet på at vi skulle ha denne samtalen.
Jeg ville vise din tante respekt.
Ja.
Men nå kan jeg endelig komme til deg på høylys dag
og gi uttrykk for…
…mitt håp.
Ditt håp om hva?
Min kjære Ev… Emily, du må vite hvor mye jeg beundrer deg.
Det var jeg faktisk ikke klar over.
Du er sånn en kvikk liten pike.
En sunn og kjærlig datter som flakser rundt i redet sitt
og kvitrer sin søte sang og får alle til å smile.
Ganske sikker på at ingen har beskrevet meg på den måten, men greit.
Ja, det er du.
Du er en kjærlig sangfugl.
Og derfor ville jeg bli så glad om du ville… bli med meg
til mitt tomme rede.
-Å, nei. Ikke gjør det! Du… -Jeg klarer det, trass i vonde knær.
E… Emily, min lille parakitt.
Gift deg med meg.
Jeg… Jeg…
Jeg vet hvor lenge du har ventet.
-Du er blitt gammel. -Jeg gammel? Du er gammel.
Til mann å være, er jeg fortsatt ganske ung.
Du, på den annen side, er eldre og skrøpelig til jente å være.
Men jeg tror det fortsatt er liv i det søte hjertet ditt.
Kvitre for meg, lille fugl.
-Mr. Conkey, reis deg, er du snill. -Takk.
Det var faktisk veldig vondt.
-Jeg vil ikke gifte meg med deg. -Gjenta.
Jeg vil ikke gifte meg med deg!
Hvorfor ikke?
Vel, fordi…
Jeg kan ikke.
Jeg må være her for familiens skyld.
Alt er så mørkt og fryktelig med krigen og å miste tante Lavinia.
De trenger meg her. Virkelig.
Så da har jeg ikke noe håp.
"'Håp' er det som er med fjær"…
-Jeg vet ikke hva det betyr. -Jeg er ikke sikker selv.
-Unnskyld meg. Beklager at jeg forstyrrer. -Ja. Gå.
Du forstyrrer ikke.
Det er bare det at jeg må gå snart,
og vi har ikke fått sjansen til å diskutere den nye begravelseshatten din.
Beg… Betty, jeg har ikke…
Den nye… Den nye hatten min!
Det stemmer. Ja, det haster jo, ikke sant?
Mr. Conkey, unnskyld meg. Det er dameanliggender.
-Du ville ikke forstått. -Hva? Jeg hører deg ikke.
Må gå! Senere!
Hvordan skjønte du at jeg trengte deg?
Jeg vet hva som skjer når Ithamar Conkey tar med en ung dame på en terrasse.
-Så du mener at jeg er ung? Wow. -Ja! Vel, ikke så ung.
Greit. Jeg er en ekte peppermø. Singel som pokker.
Vel, da er vi to.
Jeg sier jo at Henry vil skrive.
Ikke gi opp.
Ptro!
Kom igjen.
Hypp!
Er det sør?
Du bør nok gå den veien.
Er det sør?
Men jeg kom derfra. Jeg prøver å dra sørover.
Hvorfor vil du det?
Takk.
Austin, kan du sende gulrøttene?
Dette er vår lille hemmelighet. Ikke si noe.
Vil du smake på en ert?
Var det godt? Vil du ha en til?
Hvor mange katter har du nå, Vin?
Så mange.
Jeg vil kanskje adoptere en rev. Det er chic.
Familie, om dere vil…
…noen ord.
Dette har vært en trist dag i en rekke av triste dager.
Da denne krigen startet, trodde mange at den ville være over snart.
Og nå er vi flere år dypt inn i dens mørke uten noen slutt i sikte.
Alle samfunn er på sin egen måte som en familie.
Og det ser ut til at vår amerikanske familie ikke tolererer hverandre mer.
Kan bare se det onde i hverandre og ikke noe godt. Det er synd.
Jeg vet ikke hva framtiden har i vente for denne amerikanske familien.
Men for vår alles skyld,
særlig den lille som vokser i Sus mage,
mest av alt for hans skyld,
håper jeg vi kan huske å se det gode i hverandre.
Og huske vår plikt. Mot hverandre.
Det var alt.
-Det kan være jente. -Å, jeg håper det.
Da kan vi kalle henne Lavinia.
Gøy.
Vel, la oss spise.
Å, nei. Ikke spis ennå.
Jeg har noe å si.
Jeg håper det er om søsteren min, siden Edward ikke nevnte henne.
Unnskyld? Jeg sa at det er en trist dag.
-Hva trodde du jeg mente? -Ikke et ord. Ikke et kjærlig minne.
Ikke skyld på meg for at begravelsen var for kort.
Emily, si noe om tante Lavinia, er du snill.
-Jeg skal det, faktisk. -Jeg er skrubbsulten. Har noen imot…
Du våger ikke å røre maten før Emily er ferdig med lovtalen.
Jeg har noe jeg vil si til tante Lavinias ære.
Som du sa, pappa, er det en veldig mørk tid.
Men det er en god tid for å sitte rundt bordet sammen.
Å miste tante Lavinia har minnet meg på hvor glad jeg er i familien.
Og akkurat som tante Lavinia var en kilde til glede og lys,
vil jeg være det for dere alle.
Ingenting betyr mer for meg enn de som er samlet her i kveld.
Og alt jeg vil, er å finne en måte å holde håpet levende for dere alle på.
Mitt kjære veltalende barn.
Det var vakkert, Emily.
Veldig søtt, Em.
Wow.
Det var pisspreik.
Hva behager?
Jeg venter den slags søppel fra ham.
Men du, Emily?
-Jeg har litt høyere tanker om deg. -Jeg mente hvert ord.
"Alt jeg bryr meg om, er familien"?
-Ja. -Tuller du?
Denne familien er en vits.
Denne familien hater hverandre. Denne familien er en haug av løgner.
Faen heller, ekteskapet mitt er løgn.
-Men det vet vel du, Emily. -Slutt, Austin.
-Han er full. Fint. Han er full igjen. -Hva så?
Hvorfor skulle jeg ikke drikke?
Akkurat som faren din. Han var også ulykkelig.
Alle Dickinson-er har alltid vært ulykkelige.
Det sørget du for, ikke sant?
Ja.
Du ville ikke la meg være lykkelig.
Ingen kunne være lykkelige takket være deg.
Det stemmer. Du holdt oss i bur.
Du vingeklippet oss. Du ville ikke la oss fly!
Austin, vær så snill.
Lavinia…
…se på deg selv.
Du er alene, ulykkelig, fortapt.
-Akkurat som Emily. Akkurat som meg. -Du må slutte.
Jeg hadde også drømmer, vet du.
Jeg ville dra vestover.
Husker du det?
Men han ga meg ikke lov.
Å, jeg dro vestover.
Jeg dro hele veien over gaten.
Det er nok, Austin!
Ikke snakk sånn til meg.
Ikke snakk til meg som om jeg var et barn!
Jeg er en mann, for pokker!
Jeg er en knust, ulykkelig mann i et knust, ulykkelig land,
hvis liv ble ødelagt av hans patetiske unnskyldning for en far,
Du skal stoppe dette!
Du skal stoppe dette…
Pappa?
Å, herregud! Pappa!
Austin, du drepte ham. Du drepte pappa!
Pappa? Kan du høre meg?
Pappa, lever du?
O say can you see
Austin, kom deg ut!
-By the dawn's early… -Kom deg ut!
Du trenger ikke å be meg gå, for jeg går.
Jeg løsriver meg.
Hører du det, pappa? Jeg løsriver meg fra familien.
Han puster fortsatt.
Han puster fortsatt. Ikke gi opp, pappa.
Å, herregud.
"'Håp' er det som er med fjær."
Som ruver i sjelen.
Og synger sangen uten ordene.
Og aldri slutter… i det hele tatt.
Tekst: Evy Hvidsten