Pilsoņkara gadi
bija Emīlijas Dikinsones radošās dzīves virsotne.
Tajos gados viņa rakstīja nenogurstoši.
Tādā tempā un intensitātē viņa nerakstīja ne pirms, ne pēc tam -
gandrīz pa dzejolim dienā.
Viņas tā laika daiļrade ir nosaukta par
"dižu un klasisku nolaišanos personiskajā ellē".
Tomēr, ņemot vērā viņas noslēgto dzīvi,
Dikinsone tradicionāli nav uzskatīta par "kara dzejnieci".
Vairums cilvēku nedomā par Emīliju Dikinsoni
kā par dzejnieci ar tik spēcīgu balsi, lai runātu nācijas vārdā.
Šurp!
Karaliste liesmās Jauna mesijas asinis
Baznīcā redzu grēciniekus Baznīcā redzu grēciniekus
Varbūt reizēm esmu introverta
Iekšā ir karš Dzirdu kaujas saucienus
Mātes apglabā dēlus Zēni spēlējas ar ieročiem
Velns ir melis Piepildi neprātīgākās vēlmes
Viena, bet ne vientuļa
Tava patiesība atklājas ar laiku
Kad dodies noskaidrot Ko nozīmē būt sievietei
Dikinsone
"Cerība" ir radījums spalvots -
Jā, mēs no sirds ceram un dedzīgi lūdzamies,
lai šis kara posts ātri pārietu.
Taču Visvarenajam ir savi nodomi
un Tā Kunga spriedumi vienmēr ir patiesi un taisnīgi.
Tāpēc turpināsim cīnīties!
Pārsiesim nācijas ievainojumus!
Un sērosim par šo drosmīgo jaunekli, kurš atdeva dzīvību par savu valsti.
Atvainojiet!
Drosmīgais jauneklis?
Jā. Tā es teicu.
Bet tas nav kareivis. Tā ir mana māsa.
Ko, lūdzu, kundze?
Mēs te bērējam manu mīļoto māsu Lavīniju Norkrosu Norkrosu.
Viņa apprecēja brālēnu.
Tā noteikti ir kļūda.
Nē, kļūdījāties jūs, mācītāj.
Vai varam, lūdzu, turpināt ceremoniju un ar cieņu apglabāt mūsu nelaiķi?
-Es ļoti atvainojos. -Jā.
Man vairs nav laika kaut kādas vecas sievietes bērēm.
Šodien ir jāapglabā 15 cildeni Savienības vīri,
drošsirdīgi kareivji, kas upurēja visu,
-lai cīnītos par Konstitūciju. -Ai, jā…
Un es pamatīgi atpalieku no grafika.
"Mūsu Tēvs debesīs! Svētīts lai top Tavs vārds.
Lai nāk Tava valstība. Tavs prāts lai notiek kā debesīs, tā arī virs zemes.
Jo Tev pieder valstība, spēks un gods mūžīgi mūžos. Āmen!"
Ejam tālāk!
Tās bija īsākās bēres, kādās esmu bijusi.
Tas bija šausmīgi. Vienkārši šausmīgi.
Un mēs braucām tik tālu uz Bostonu.
-Es uzrakstīšu vēstuli. -Mana nabaga mīļotā māsa Lavīnija.
Tante Vinnij! Mani nosauca par godu tev.
Ei! Skatieties!
Tas putns ar mums runā.
Emīlij, lūdzu! Ne tagad.
Ejam pēc karietes! Priekšā garš mājupceļš.
Negribētos iestrēgt aiz parādes.
Vēl viena parāde?
Jā. Tie puiši, kas dodas cīņā.
Pilsoņkarš sabojā visu.
Turpini!
Neapstājies!
Emīlij!
Nāc pēc karietes!
Ak dievs, mums par tik daudz ko ir jāparunā.
Piemēram, par to putnu, ko tikko redzēju.
Tas putniņš nupat nolaidās uz tantes Lavīnijas zārka.
Tas bija kā… simbols vai metafora.
Tā bija kā vēsts no tantes Lavīnijas, lai es turpinu rakstīt,
lai turpinu izgaismot tumsu un nekad nezaudēju cerību.
Nāve, vai…
-Vai tev viss labi? -Nē.
Es jūtos draņķīgi.
Ak nē. Kas noticis?
Pie vainas tas sasodītais karš.
Tas velkas jau mūžību, un tā dēļ man vairs nav prieka strādāt.
Agrāk es tā izklaidējos, izdomājot visādus radošus veidus, kā ļaudis nonāvēt.
Šis cilvēks nokritīs no tilta.
Tas muļķis iedzers mazliet indes.
Tie abi viens otru nogalinās. Aiz mīlestības.
Bet tagad visu laiku ir viens un tas pats.
Lode, gangrēna.
Tāda atkārtošanās.
Man laikam ir depresija.
Tātad pat Nāvei ir sliktās dienas.
Emīlij…
-Man vajag padomu. -Padomu?
Jā, tāpēc jau te esmu. Man vajag tavu palīdzību.
Labi, jā. Jautā jebko!
-Tātad tu raksti dzejoļus. -Jā. Tieši tā.
Izcilus.
-Vienreizīgus. -Paldies.
Ļoti iedvesmotus.
Lai gan tavā dzīvē nav nekādu notikumu.
Nav notikumu? Es…
Neesmu droša, ka tā ir.
Nu beidz! Tava dzīve ir diezgan garlaicīga.
Tu tikpat kā nepamet savu mazpilsētu.
Joprojām dzīvo pie tēta.
Visas dienas ir gandrīz vienādas, bet tev joprojām ir iedvesma.
No kurienes tevī tā kvēle?
Nu…
kamēr es te esmu,
gribu paveikt ko nozīmīgu.
Un es domāju - kaut ko tiešām nozīmīgu.
Tas ir kas vairāk par slavu vai naudu.
Es gribu tiešām mainīt cilvēku dzīvi.
Palīdzēt viņiem sadziedēt dvēseles brūces. Palīdzēt izdzīvot.
Es gribu būt tas putniņš.
Tas gaismas avots tumsā.
Es gribu dot cilvēkiem cerību.
Cerību.
Es ticu, ka dzeja var būt spēcīga.
Pat spēcīgāka nekā tu.
Nopietni.
Nāve var cilvēku sagraut. Dzeja var palīdzēt atgūties.
Tātad tu gribi teikt…
ka tevi iedvesmoju es.
Vienmēr.
Atkal mājās. Paldies dievam, atkal esam mājās.
Bēres bija jaukas.
Nebija. Beidz mani apvārdot!
Tas bija fiasko. Tavai mātei taisnība.
Esmu vairāk ceremonējies, nositot mušu.
Nav svarīgi, ko teica mācītājs.
Es tur jutu tantes Lavīnijas garu. Tiešām.
Es… Es to jutu.
Mamm, tu taču zini, ka viņa vienmēr mums teica, lai meklējam gaismu.
Vai ne? Un tiecamies uz prieku un cerību.
Cerību.
Man vajag zīmuli.
Ja tur bija tantes Lavīnijas gars, kāpēc viņa nesazinājās ar mani?
Emīlij, nesarūgtini māti!
Es to nedaru. Tikai cenšos palīdzēt. Mamm…
Kur, pie velna, bija Ostins?
-Nevarēja tikt uz tantes bērēm? -Cerība ir…
-Cerība ir Putns… Nē, tas… -Tā ir necieņa.
Tas ir apkaunojoši. Dzirdēju, kā tās Bostonas tenku vāceles sačukstas.
Viņš atkal mūs pievīlis.
-Liec viņu mierā, Edvard! -Nē.
Es nepazemināšu savas prasības pret dēlu.
-Kāds ir klāt. -Es atvēršu.
Viņa uzvedība kļūst arvien sliktāka. Viņš visu laiku dzer.
-Nespēju izturēt. -Kā ir, tā ir.
Nē. Es nestāvēšu malā un nenoskatīšos, kā tas zēns degradējas.
-Īpaši tagad, kad, kā mēs zinām… -Sū!
…viņa sievai tūlīt būs bērns.
Atgāzelējos šurp kā tāds valzirgs.
Tu esi smuks valzirgs.
Nāc iekšā!
-Emīlij, kas atnācis? -Sū.
Ā, jauki, ka beidzot uzrodas.
Kā pagāja bēres?
Baisi, Sū. Un cik laipni no tavas puses, ka varēji ierasties.
Biju gatava šorīt doties. Jūsu kariete pēc manis neatbrauca.
Mēs pieņēmām, ka brauksiet abi ar Ostinu savā karietē.
Nu, Ostins vakar pārradās vēlu.
Un šorīt jutās nevesels.
Nepieņemami.
Man ļoti žēl, ka nebiju.
Paldies, Sū.
Es tanti Lavīniju tik labi nepazinu, bet es viņu vienmēr apbrīnoju.
Visi apbrīnoja. Viņa bija leģendāra.
Kā tu jūties, Sū?
Izskatās, ka tūlīt pārsprāgsi.
Jā, nu jau man galīgi vairs nav jautri.
Man tev ko atnest? Ūdeni? Vai…
Vispār es labprāt atgultos.
Es zinu, ka gājiens starp mūsu mājām ir īss,
bet jūtos kā uzkāpusi kalnā.
Saprotams. Uzvedīšu tevi augšā, lai vari atpūsties.
-Jā. -Nē, tas ir nepieklājīgi.
Jums abām jāpaliek te un jāapsveicinās ar viesiem.
Nu, es tiešām…
Viņa mazliet atpūtīsies, un mēs būsim gatavas izklaidēt.
Viņa nebija uz bērēm. Tad lai vismaz paliek uz mielastu.
Es to pašu teiktu par Ostinu, bet kur viņš ir?
Edvard, tas ir sieviešu darbs -
gādāt, lai visi vienmēr par katru cenu ir laimīgi.
Piedod, bet tas uz vīriešiem neattiecas.
Sū ir visas tiesības justies nogurušai.
-Paskaties uz viņu! -Nu un, ka viņa ir tik liela kā Kanzasa.
Paldies.
Ai, beidz! Visiem patīk Kanzasa.
Tikko kļuva par štatu.
Uzvedīšu tevi augšā. Atpūtīsimies mazl… Mamm, tūlīt būšu.
Uzvedīšu tevi…
Kā pagāja bēres?
Ak dievs!
Ilgi es nevaru palikt, ja?
Mammai tiešām mani vajag.
Arī man tevi vajag.
Grūti noticēt, ka mēs satilpām šai mazajā gultā.
-Tagad mēs esam trīs. -Gandrīz.
Sū, Sū…
Zini? Es šobrīd tiešām gribu ar tevi skūpstīties.
Bet… tu gaidi mana brāļa bērnu.
Nu un? Tas neko nemaina.
Es mīlu tikai tevi.
Paklau, tas… Tas bija negadījums.
-Tas bija muļķīgi. Tas nemaz nebūtu… -Nē. Es pat negribu zināt.
Emīlij, paklausies!
Es tevi mīlu.
Es vienmēr tevi mīlēšu.
Un arī šis bērns tevi mīlēs.
Grūtniecība tevi padara seksīgāku. Kaut kā ačgārni.
Vai jūti?
Tur iekšā ir mazs cilvēciņš.
Nāks pasaulē jau pavisam drīz.
Vai tev ir bail?
Nē. It nemaz.
Visu grūtniecības laiku
esmu jutusi tādu dīvainu mieru.
Mieru?
Kara laikā?
Goda vārds, es nekad neesmu bijusi tik laimīga.
Vienīgi - es gribētu, kaut tas būtu tavs bērns.
Nu, es…
Kaut tas būtu mūsu kopīgais bērns!
Kāpēc bērnam nevar būt divas mātes?
Es gribētu dzīvot ar tevi mazā namiņā - tikai mēs -
un kopā audzināt šo bērnu.
Es nekad neesmu gribējusi bērnus.
Man to jau ir tik daudz.
Mani bērni ir dzejoļi.
Tas tiešām paņem visu enerģiju - viņus pabarot, palīdzēt augt.
Šodien tantes Lavīnijas bērēs mani burtiski pārpludināja dzeja.
Man tas ir jāpieraksta.
Cerība, cerība. Cerība ir… Cerība ir Putns…
Cerība ir… mazs Radījums.
Ceru, ka bērns dzims drīz.
Laikam jau, kad piedzims bērns, tev nebūs tik daudz laika maniem dzejoļiem.
Emīlij, tā nav taisnība.
Man vienmēr būs laiks taviem dzejoļiem.
Apsolu.
Nu, tādā gadījumā es laikam varētu atlicināt nedaudz laika tavam bērnam.
O, vai tiešām?
Pavisam… Pavisam nedaudz?
Tikai ceru, ka bērns izskatīsies pēc tevis, nevis Ostina.
Sveiki! Esmu mājās.
-Viņš ir klāt. -Laipni lūgts, mister Ostin!
Es nespēju viņu satikt.
Man laikam vajadzētu iet lejā.
Vai tu…
Vai tu, lūdzu, varētu mani noskūpstīt?
Mamm! Piedod!
-Ostin, kur tu biji? -Aizgulējos. Esmu nelietis.
Bet es tev atnesu puķes.
Es tev piedodu un joprojām mīlu bez nosacījumiem.
Ostin, vai ienāksi pie manis kabinetā?
Jā, laikam gan.
Bet, tēt, atceries, ka man galva plīst pušu.
Megij, lūdzu, ieliec tās ūdenī!
-Visai košs pušķis, ne? -O, jā. Viņš ir piedomājis.
Esmu zaudējusi māsu, taču man vēl ir ideāls dēls.
Teikšu tev atklāti, Ostin. Esmu noraizējies.
Dziļi noraizējies.
Atkal problēmas ar vēderu? Ātras kājas?
Vai tu, lūdzu, uz brīdi varētu būt nopietns?
Caureja ir nopietna lieta, tēt.
Ostin, es negribu to pārvērst par vēl vienu kašķi starp mums.
Bet tev ir jāsaprot, ka esmu nobijies.
Nē, par tavu uzvedību. Ak kungs!
Par… Par dzeršanu, par uzdzīvi ar sievietēm…
Es redzu, kā tu kļūsti tāds pats kā mans tēvs tumšākajā dzīves posmā.
Paklau, paklau!
Es saprotu - vīrietim dažreiz vajag mazliet nolaist tvaiku.
Es pats esmu vienu vai divas reizes izklaidējies.
Bet tava situācija…
Tu vairs neesi bērns.
Ostin, tu drīz kļūsi par tēvu.
Es pat nezinu, vai tas bērns ir mans.
-Tēt, tev viss labi? -Jā.
Man viss labi, Emīlij. Viss labi.
Viss kārtībā.
-Kāds atnācis. -Labi.
Viss kārtībā.
-Es atvēršu. -Labi.
Betij! Laipni lūgta! Ienāc!
Atnesu tavas mātes jauno sēru cepuri.
Viņai būs prieks.
Varbūt ne gluži prieks, bet... kādas nu būtu pareizās emocijas par sēru cepuri.
Tai ir piestiprināts asaru plīvurs, kā viņa lūdza.
Atvainojos, ka ar dažu dienu kavēšanos.
Tā audzis pieprasījums pēc melnā krepa! Pēdējā laikā ir pilns ar atraitnēm.
Zvēru, ka vairs neatceros, kā izskatās laimīga sieviete.
Es šodien jūtos diezgan laimīga.
Es saprotu, ka tas ir dīvaini.
Tu taču tikko apglabāji tanti?
Jā.
Jā, bet tur jau tā lieta.
Redzi, kapsētā man šķita, ka jūtu saikni ar tanti Lavīniju.
It kā viņa man sūtītu vēsti.
Un tā vēsts bija: "Esi priecīga! Dod cilvēkiem cerību!"
Tas tiešām ir dīvaini.
Zinu.
Vai pēdējā laikā esi saņēmusi ziņu no Henrija?
Nē. Jau nedēļām ne.
-Bet viņš tev raksta tik uzticīgi… -Helēnai.
Viņš raksta Helēnai. Un tas viņai nozīmē visu.
Bet nu jau mēnesi no viņa nav ne vārda.
Helēna ir nobažījusies.
Gandrīz gribu pati uzrakstīt viņai vēstuli un izlikties, ka tā ir no Henrija,
lai tikai viņai nebūtu ik vakaru pirms miega jāraud.
Betij, paklausies!
Henrijam viss būs labi.
Viņš izdzīvos. Ja?
Vēstule pienāks.
Drīz pienāks gaišākas dienas, es tev saku.
Mums jāuztur cerība dzīva.
Man likās, ka dzejniekiem jāizvairās no klišejām.
Nu, vai man to aiznest tavai mātei?
Jā, viņa ir virtuvē.
Laiks nest uz viesistabu tējas kūciņas, misis Dī.
Jā. Un ir jānospodrina karotes. Karotes!
Viņa nereaģē uz steidzamām problēmām.
Mamm, ieradusies Betija. Atnesa tavu jauno cepuri.
Kuru interesē cepures?
Ai! Ar viņu nav labi.
Esmu izmisumā.
Nožēlojamā, bezdibenīgā izmisumā.
Jums joprojām ir dibens, kundze.
Un jums tas ir jāpaceļ no tā krēsla.
Mamm! Paklausies!
Tante Lavīnija vienmēr teica: jādara tas, kas patīk. Un tev patīk pasniegt tēju.
-Neviens neatnāks. -Nav tiesa.
Kāpēc lai atnāktu?
Kāda gan nozīme ir vecākas dāmas nāvei,
ja ik mirkli iet bojā drosmīgi jaunekļi?
Labi. Varbūt viņiem tante Lavīnija nerūp.
Bet es visiem pateicu, ka būs plāceņi.
Esam klāt.
Kur ir zārks?
Nāciet iekšā! Lūdzu.
Šodien jaunas sliktas ziņas no Virdžīnijas.
Nogremdējuši divus Savienības karakuģus.
Es pat vairs nespēju lasīt ziņas, zvēru pie Dieva.
Tas karš nebeidzas un nebeidzas.
Zinu, proti - kad mēs atgriezīsimies pie normālās dzīves?
Baidos, ka pie normālās dzīves neatgriezīsimies.
Vai varbūt šī tagad ir normalitāte.
Jauna normalitāte.
Jā. Šī normalitāte nekam neder.
Zini, ir pagājuši divi gadi kopš mana vīra nāves.
Domāju, ka dziļās sērošanas posms man ir beidzies.
Tāpēc man pelēkās un melnās drānas jāaizstāj ar kaut ko krāsainu.
Kā tu domā?
Ja lūdz, lai es tev uzšuju kleitu,
ņem vērā, ka būs jāgaida vairākas nedēļas.
-Darbnīcā esmu pārslogota. -Tā jau man likās.
Visiem vajag sēru drānas.
Jā. Bizness zeļ un plaukst.
Tas karš sākās no zila gaisa.
Neesmu droša. Bija diezgan skaidrs, ka ejam sliktā virzienā.
Jā. Bē!
Jau kopš valsts dibināšanas.
Es tikai nesaprotu, kādēļ tam ir jānotiek, kad mums ir 20 gadu.
Mums varēja būt tik jautri.
Jā, taisnība.
Ak dievs! Ja tas būtu noticis manos divdesmit…
es būtu padarījis sev galu.
Vienmēr nomirst tieši smukie. Esat ievērojuši?
Vai Dievs nevarētu aizsaukt kādu, kurš man nešķiet pievilcīgs?
Vinnij, tas man ko atgādina.
Superbēdīgas ziņas.
-Kādas tad? -Džozefs Laimens ir miris.
Atvaino, ko?
Es biju veikalā, un kāds par to saņēma telegrammu.
Šķiet, ka viņu nošāva kaujā Ņūorleānā.
Bet Džozefs Laimens? Aizgājis no šīs pasaules uz mūžu?
Ak dievs, tā nevar būt taisnība.
Džeina, es viņu mīlēju.
Mīļā, es saprotu.
-Esmu atraitne. -Nē.
Es esmu atraitne. Tūkstošreiz vairāk atraitne.
Šips ir miris, un nu arī Džozefs?
Vai saprotat, ka ikviens puisis, ko esmu skūpstījusi, ir miris?
Tu viņus ne tikai skūpstīji, mīļā.
Mamm?
Kas vainas? Vai varu palīdzēt?
Ir tieši tā, kā paredzēju.
Neviens neatnāca.
Ko? Māja ir pilna ar cilvēkiem.
Tie ir tikai tavi draugi. Tie nav manējie.
Nav tantes Vinnijas draugi.
Pasaule, kurā mēs uzaugām, ir zudusi.
Un neviens manu māsu neatcerēsies.
Vai es redzu daiļās Dikinsonu dāmas?
Mister Konkij! Tu atnāci.
Jā.
Kāds prieks tevi redzēt, Itamār.
Un tik laipni no tavas puses, ka atnāci pieminēt mūsu dārgo aizgājēju Lavīniju.
Nu, patiesībā
es vispār esmu ieradies pie Emīlijas.
-Pie manis? -Jā.
Vai ir kāda vieta, kur mēs abi varētu aprunāties privāti?
Es…
Ko?
Varbūt varat iziet ārā uz sānu lieveņa.
Perfekti. Ideāli. Iesim?
Ej vien!
Un izsaku līdzjūtību, protams.
Ei!
Ostin, mēs nevaram.
Visi zina.
Beidz, Džeina! Vienkārši noskūpsti mani!
Nē, tas ir nepiedienīgi.
Tava sieva tūlīt dzemdēs.
Sū ir vienalga.
Man nav. Padomā par savu bērnu!
Es domāju par savu krustdēlu.
Vai Billijam patika šūpuļzirdziņš, ko aizsūtīju?
Ļoti patika.
Tad es šovakar atnākšu paskatīties, kā viņš šūpojas.
Nē. Mēs nedrīkstam… Mēs to vairs nedrīkstam darīt.
Džeina, beidz!
Tu taču zini, ka mēs ar Sū viens otru nemīlam.
Jā. Un tomēr tu pamanījies padarīt viņu grūtu.
-Sū! -Sveika, Džeina!
Kā tu jūties?
Ciešami. Jutīšos daudz labāk, kad bērns būs laukā.
Nu jau kuru katru dienu.
Kuru katru dienu.
Tiksimies vakarā.
Nē, netiksimies.
-Evelīna! -Emīlija.
Jā. Es zinu, cik ilgi esi gaidījusi, kad mums varēs būt šī saruna.
Protams, es gribēju izturēties ar cieņu pret tavu tanti.
Noteikti.
Bet nu es beidzot varu nākt pie tevis gaišā dienas laikā un izteikt tev…
savu cerību.
Cerību uz ko?
Manu dārgo Ev… Emīlij, tu noteikti zini, kā es tevi apbrīnoju.
Patiesībā es nezināju.
Tu esi tāds jautrs, mazs gariņš.
Veselīga, mīloša meita, kas laidelējas ap savu ligzdu,
čivinot savu mīlīgo dziesmu un liekot visiem smaidīt.
Esmu droša, ka neviens mani tā nav aprakstījis, bet labi, ticēšu.
Jā, tu tāda esi.
Tu esi mīlošs dziedātājputns.
Un tāpēc es būtu ļoti laimīgs, ja tu… pievienotos man
manā tukšajā ligzdā.
-Ai, nē, nevajag! Jums tiešām… -Nē. Es varu, par spīti ceļu sāpēm.
Emīlij, manu papagailīt!
Precēsi mani?
Es… Es ne…
Es zinu, cik ilgi esi gaidījusi.
Esi kļuvusi veca.
Es veca? Jūs esat vecs.
Nē, būdams vīrietis, vispār esmu vēl pajauns.
Turpretī tu esi novecojusi un savītusi. Kā meitene.
Bet es ticu, ka tavā mīļajā sirdī joprojām ir dzīvība.
Pačivini man, putniņ!
Mister Konkij, lūdzu, piecelieties!
Paldies.
Man tiešām diezgan stipri sāpēja.
Es ar jums neprecēšos.
Ko, lūdzu?
Es ar jums neprecēšos.
Kāpēc ne?
Tāpēc…
ka es nevaru.
Man ir jābūt te, pie ģimenes.
Viss ir tik drūmi un briesmīgi kara un tantes Lavīnijas nāves dēļ.
Viņiem mani vajag. Tiešām.
Tātad man nav cerību.
""Cerība" ir radījums spalvots -"
-Es nesaprotu, ko tas nozīmē. -Es pati īsti nezinu.
-Atvainojiet! Piedodiet, ka traucēju. -Jā, ejiet prom!
Tu netraucē. Lūdzu.
Vienkārši man drīz jādodas
un, Emīlij, mums vēl nav sanācis apspriest tavu jauno sēru cepuri.
Betij, es ne… es…
Manu… Manu jauno cepuri!
Ā, tas… Pareizi! Es… Tas ir steidzami, vai ne?
Mister Konkij, atvainojiet! Sieviešu darīšanas.
-Jūs nesaprastu. -Ko? Es tevi nedzirdu.
Man jāiet! Uz redzēšanos!
Kā tu zināji, ka man tevi vajag?
Es zinu, kas notiek,
kad Itamārs Konkijs izved jaunu dāmu uz lieveņa.
-Tātad tu domā, ka esmu jauna? -Jā! Nu, ne jau tik jauna.
Nuja. Esmu īsta vecmeita. Vientuļa pēc suņa.
Jā, tu neesi vienīgā.
Es tev saku: Henrijs uzrakstīs.
Nezaudē cerību!
Tprū!
Kāp iekšā!
Aidā!
Vai dienvidi ir uz to pusi?
Labāk dodies uz to pusi.
Dienvidi ir tur?
Bet es tikko no turienes atbraucu. Es cenšos nokļūt dienvidos.
Bet kālab gan?
Paldies.
Ostin, vai padosi burkānus?
Tas ir mūsu noslēpums. Nevienam nestāsti!
Vai gribi pagaršot zirni?
Garšīgs? Gribi vēl vienu?
Cik kaķu tev tagad ir, Vina?
Tik daudz.
Es varētu paņemt lapsu.
Tas ir šiki.
Ģimene, es vēlos pateikt
dažus vārdus.
Šī ir bijusi skumja diena daudzu skumju dienu virknē.
Un, kad karš sākās, daudzi domāja, ka tas beigsies ātri.
Bet nu mēs jau gadiem esam kara tumsā, kam nav redzams gals.
Katra sabiedrība savā ziņā ir kā ģimene.
Un izskatās, ka mūsu Amerikas ģimenē cits citu vairs nespēj ciest.
Cits citā saskata tikai slikto un neko labu. Žēl.
Nezinu, kāda būs šīs Amerikas ģimenes nākotne.
Bet mūsu visu dēļ,
jo īpaši tā mazā dēļ, kas tagad aug Sū vēderā,
visvairāk jau viņa dēļ
es ceru, ka mēs atcerēsimies saskatīt cits citā labo.
Un atcerēsimies mūsu pienākumu citam pret citu.
Tas viss. Tas viss.
-Zini, tā var būt arī meitene. -Es ļoti ceru.
Varēsim nosaukt par Lavīniju.
Jauki.
Nu, ēdīsim! Ēdīsim!
Ai, nē. Vēl neēdiet!
Man ir kas sakāms.
Ceru, ka par manu māsu, jo Edvards viņu konkrēti nepieminēja.
Ko, lūdzu? Es pateicu, ka šī ir skumja diena.
-Par ko es, tavuprāt, to teicu? -Ne vārda. Nekādu mīļu atmiņu.
Nevaino mani par to, ka bēres bija pārāk īsas.
Emīlij, lūdzu, pasaki kaut ko par tanti Lavīniju!
-Es pateikšu, tiešām. -Es tā kā mirstu badā. Vai neiebilstat…
Neuzdrošinies pieskarties ēdienam, kamēr Emīlija nav pateikusi labos vārdus.
Es tiešām kaut ko gribu pateikt, godinot tanti Lavīniju.
Tēt, kā tu teici,
šis ir ļoti tumšs laiks.
Bet domāju, ka šis ir labs laiks, lai kopā sēdētu ap galdu.
Tantes Lavīnijas zaudēšana man atgādināja, cik ļoti es savu ģimeni mīlu.
Un, gluži tāpat kā tante Lavīnija bija prieka un gaismas avots,
arī es gribu būt tāds avots jums visiem.
Man nav nekā svarīgāka par cilvēkiem, kas šovakar te sapulcējušies.
Un es tikai gribu atrast veidu, kā saglabāt cerību. Jums.
Mans dārgais, daiļrunīgais bērns.
Emīlij, tas bija skaisti.
Tiešām mīļi, Ema.
Tas bija sviests.
Ko, lūdzu?
Zini, no viņa es neko vairāk par tām muļķībām negaidu.
Bet no tevis, Emīlij?
-No tevis es gaidīju ko vairāk. -Es runāju no sirds.
"Man rūp tikai ģimene"?
-Jā. -Tu joko?
Šī ģimene ir izsmiekls.
Šai ģimenē cits citu ienīst. Šī ģimene ir vieni vienīgi meli.
Pie velna, mana laulība ir meli.
-Bet tu to jau zini, vai ne, Emīlij? -Ostin, izbeidz!
Viņš ir piedzēries. Labi. Atkal piedzēries.
Nu un?
Kāpēc lai es nedzertu?
Tāpat kā dzēra tavs tētis. Arī viņš bija nožēlojams.
Visi Dikinsoni vienmēr ir bijuši nožēlojami.
Tu par to parūpējies, vai ne?
Jā.
Tu man neļāvi būt laimīgam.
Neviens no mums nav laimīgs, pateicoties tev.
Tieši tā. Tu mūs turēji būrī.
Apgriezi spārnus. Tu mums neļāvi lidot!
Ostin, lūdzu!
Lavīnij…
paskaties uz sevi!
Tu esi vientuļa, nelaimīga, apjukusi.
-Tāpat kā Emīlija. Tāpat kā es. -Izbeidz!
Man arī bija sapņi, ziniet?
Es gribēju doties uz rietumiem.
Atceraties?
Bet viņš man neļāva.
Es devos uz rietumiem, jā.
Pārvācos pāri ielai, sasodīts!
Ostin, pietiek!
Nerunā ar mani tā!
Nerunā ar mani kā ar bērnu!
Esmu vīrietis, nolādēts!
Esmu salauzts, nelaimīgs vīrietis salauztā, nelaimīgā valstī,
kura dzīvi izpostīja šī nožēlojamā tēva parodija.
Tu izbeigsi!
Tu izbeig…
Tēt?
Ak dievs! Tēt!
Ostin, tu viņu nogalināji. Tu nogalināji tēti!
Tēt? Tēt, tu… Vai tu mani dzirdi?
Tēt, vai tu esi dzīvs?
O, saki, vai redzi
Ostin, pazūdi!
-Rīta ausmā… -Pazūdi! Pazūdi!
Tev nav man jāsaka, lai pazūdu, jo es eju prom.
Es atšķeļos.
Dzirdi, tēt?
Es atšķeļos no šīs ģimenes.
Viņš vēl elpo.
Labi. Viņš vēl elpo. Nepadodies, tēt!
Ak dievs!
"Cerība" ir radījums spalvots -
Kas iespurdz dvēselē -
Un dziesmu dzied, kam vārdu nav -
Un neapklust - nekad -
Tulkojusi Aija Apse