Pilietinio karo metais
Emilė Dikinson pasiekė savo, kaip poetės, viršūnę.
Tais metais ji įnirtingai rašė,
kaip niekad intensyviai,
kone po eilėraštį kas dieną.
Jos šio periodo kūryba vadinama
„didžiuoju klasikiniu nusileidimu į asmeninį pragarą“.
Tačiau dėl savo atsiskyrėliško gyvenimo būdo,
Dikinson tradiciškai nėra laikoma „karo poete“.
Daugelis apie Emilę Dikinson negalvoja
kaip apie galingą tautos balsą.
Čionai!
Karalystė dega Jauno mesijo kraujas
Bažnyčioje - nusidėjėliai
Gal aš ir intravertė
Viduje - karas Girdžiu mūšio šauksmus
Motinos laidoja sūnus Berniukai žaidžia su ginklais
Šėtonas - melagis Pildys jis mat jūsų norus
Viena, bet ne vieniša
Tavo tiesą laikas atskleis
Kai imi suprasti ką reiškia būti moterimi
Dikinson
„Viltis“ yra plunksnuotas padaras -
Taip, širdimis, pilnomis vilties, mes meldžiamės,
kad šis baisus karas kuo greičiau praeitų.
Tačiau Viešpaties keliai nežinomi,
o Jo sprendimai visad yra teisingi.
Tad nenuleiskime rankų.
Sutvarstykime savo tautos žaizdas.
Ir apraudokime šį drąsų jaunuolį, atidavusį gyvybę dėl mūsų šalies.
Atsiprašau.
Drąsų jaunuolį?
Taip. Būtent tai pasakiau.
Bet čia - ne kareivis. Čia guli mano sesuo.
Nesupratau, ponia.
Mes laidojame mano mylimą seserį
Lavinją Norkros Norkros.
Ji ištekėjo už mūsų giminaičio.
Vadinasi, mane kažkas suklaidino.
Ne, jūs suklydote, kunige.
Gal galime tęsti ir garbingai palaidoti mūsų velionę?
- Labai atsiprašau. - Taip.
Aš neturiu laiko laidoti kažkokią senutę.
Šiandien turiu palaidoti 15 kilnių Sąjungos vyrų,
usipelniusių karių, paaukojusių
gyvybę dėl Konstitucijos.
Aš jau ir taip vėluoju.
Tėve mūsų, kuris esi danguje, teesie šventas Tavo vardas.
Teesie Tavo valia kaip danguje, taip ir žemėje.
Tavo yra ši karalystė ir Tavo galia ir šlovė per amžius. Amen.
Toliau.
Trumpiausios laidotuvės, kokiose teko būti.
Siaubas. Tiesiog siaubas.
Atvykome iš paties Bostono.
- Aš parašysiu laišką. - Mano vargšelė mylima sesutė.
Teta Lavinja, mane pavadino tavo garbei.
Ei, pažiūrėkite.
Tas paukštelis kažką mums sako.
Emile, maldauju, tik ne dabar.
Pasikvieskime karietą. Mūsų laukia ilga kelionė namo.
Kad tik paradas nepastotų mums kelio.
Dar vienas paradas?
Taip. Daugybė vaikinukų keliauja į karą.
Tas pilietinis karas viską gadina.
Tęsk.
Netylėk.
Emile.
Eik kviesti karietos!
O Dieve, turiu tiek daug visko papasakoti.
Kad ir apie paukštelį, kurį ką tik mačiau.
Vienas paukštelis nutūpė ant tetos Lavinjos karsto.
Kaip koks simbolis ar metafora.
Lyg žinutė iš pačios tetos Lavinjos, sakančios man, kad rašyčiau toliau.
Kad šviesčiau į tamsą ir kad niekada neprarasčiau vilties.
Mirtie, ar...
- Ar tau viskas gerai? - Ne.
Jaučiuosi šūdinai.
O, ne. Kas nutiko?
Tas prakeiktas karas.
Niekaip nesibaigia. Jis man atėmė visą įdomumą.
Man būdavo taip linksma prigalvoti įvairių kūrybiškų žmonių mirčių idėjų.
Tas žmogus nukris nuo tilto.
Tas kvailys išgers šiek tiek nuodų.
Tie du užmuš vienas kitą iš meilės.
Bet dabar vis tas pats ir tas pats.
Kulka, gangrena.
Nusibodo.
Regis, man - depresija.
Net Mirtis turi blogų dienų.
Emile...
- Man reikia patarimo. - Patarimo?
Taip, aš čia tam ir atvykau. Man reikia tavo pagalbos.
Gerai, taip. Klausk ko tik nori.
- Taigi, tu kuri savo eiles. - Taip. Teisingai.
Genialias.
- Unikalias. - Ačiū.
Įkvėptas.
Nors tavo gyvenimas - gana nuobodus.
Nuobodus? Aš...
Abejoju, kad tai tiesa.
Liaukis. Tavo gyvenime nieko nevyksta.
Beveik neišvyksti iš savo miestelio.
Gyveni tėvų namuose.
Visos dienos - vienodos, bet tavęs neapleidžia įkvėpimas.
Kas kursto tavo vidinę ugnį?
Na...
kol esu gyva,
trokštu nuveikti kažką svarbaus.
Kažką labai svarbaus.
Svarbesnio už šlovę ir pinigus.
Tai, kas pakeistų žmonių gyvenimus.
Kad gydytų juos.
Padėtų išgyventi.
Aš noriu būt tuo paukšteliu.
Šviesos šaltiniu tamsoje.
Noriu žmonėms suteikti vilties.
Vilties.
Aš tikiu, kad poezija gali būti labai galinga.
Galingesnė net už tave.
Aš rimtai.
Mirtis gali išskirti žmones. Poezija gali juos suvesti.
Vadinasi, tu sakai,
kad tai aš įkvepiu tave?
Visada.
Namai namučiai. Ačiū Dievui, mes - namie.
Gražios buvo laidotuvės.
Netiesa. Neversk manęs abejoti tuo, ką mačiau.
Visiška nesėkmė. Tavo mama - teisi.
Aš muses traiškau su ilgesnėmis ceremonijomis.
Nesvarbu, ką sakė tas pastorius.
Aš jutau ten esant tetos Lavinjos dvasią. Tikrai.
Aš ją jutau.
Mama, pameni, kaip ji mums sakydavo, kad reikia surasti šviesą?
Taip? Ir judėti džiugesio ir vilties link.
Viltis.
Kur pieštukas?
Jei ten buvo tetos Lavinjos dvasia, kodėl ji nekalbėjo su manim?
Emile, neliūdink savo mamos.
Aš neliūdinu. Aš noriu padėti. Mama...
Kur, po galais, buvo Ostinas?
- Nesugebėjo atvykt į tetos laidotuves? - Viltis yra...
- Viltis - tai paukštis. Ne, tai... - Kokia nepagarba.
Kokia gėda. Jau girdžiu Bostono liežuvautojus.
Jis ir vėl mus nuvylė.
- Atstok nuo jo, Edvardai. - Ne.
Aš nemažinsiu lūkesčių savo sūnui.
- Kažkas atėjo. - Atidarysiu.
Jis elgiasi vis prasčiau. Nuolat geria.
- Aš nepakęsiu. - Yra kaip yra.
Ne. Nesėdėsiu ir nežiūrėsiu, kaip jis degraduoja.
- Ypač kai mes visi žinom... - Siu.
...kad jo žmona netrukus gimdys.
Atkrypavau čia kaip bjaurus jūrų vėplys.
Atrodai kaip mielas jūrų vėplys.
Užeik.
- Emile, kas ten? - Siu.
Kaip miela, kad atėjo.
Kaip laidotuvės?
Siaubingos, Siu. Labai miela, kad ir jūs atvažiavot.
Aš susiruošiau šįryt, bet jūs neužvažiavote manęs.
Manėme, kad jūs su Ostinu važiuosite atskira karieta.
Ostinas vakar labai vėlai grįžo.
O šį rytą visai neturėjo sveikatos.
Tai - nepriimtina.
Aš... Man labai gaila.
Ačiū, Siu.
Gerai nepažinojau tetos Lavinjos, bet visad ja žavėjausi.
Kaip ir visi. Ji buvo nepakartojama.
Kaip jautiesi, Siu?
Atrodai lyg tuoj iššautum.
Taip, iš tiesų atėjo metas, kai tai visai nebesmagu.
Tau atnešt ko nors? Vandens?
Aš mieliau prigulčiau.
Nors nuo mano namo iki jūsų - netoli,
bet jaučiuosi lyg būčiau įkopusi į kalną.
Suprantu. Eime į viršų, pailsėsi.
- Gerai. - Ne, taip nemandagu.
Jūs abi turite likti čia ir sutikti svečius.
Aš tikrai...
Ji tik truputį pailsės, ir nusileisime pas svečius.
Ji nebuvo laidotuvėse, tad bent jau svečius galėtų sutikti.
Pasakyčiau tą patį Ostinui, bet kur jis, po paraliais?
Edvardai, tai - moters pareiga,
kad visi jaustųsi laimingi, kad ir kas nutiktų.
Atleisk, bet vyrams tai negalioja.
Siu turi teisę jaustis pavargusi.
- Tik pažvelk į ją. - Ji gali būt nors Kanzaso dydžio.
Ačiū.
Liaukis. Kanzasas visiems patinka.
Jis ką tik tapo valstija.
Palydėsiu tave į viršų. Pailsėsime... Mama, aš tuoj.
Tuojau...
Kaip laidotuvės?
O Dieve.
Ilgai neliksiu, gerai?
Mamai manęs reikia.
Man irgi tavęs reikia.
Sunku patikėti, kad tilpdavome į šią mažą lovytę.
- Dabar mes - trise. - Beveik.
Siu...
Aš labai norėčiau su tavim pasiglamonėti.
Bet tu gimdysi mano brolio kūdikį.
Ir kas? Tai nieko nekeičia.
Aš myliu tik tave.
Klausyk, tai nutiko netyčia.
- Kvailas nutikimas. Nebūčiau niekad... - Nenoriu to žinoti.
Emile, paklausyk manęs.
Aš myliu tave.
Ir visada mylėsiu tave.
Ir šis kūdikis pamils tave.
Nėščia tu dar patrauklesnė. Kažkokia nesąmonė.
Jauti?
Ten - visas mažas žmogutis.
Labai greit gimsiantis.
Ar bijai?
Ne. Visai ne.
Visą nėštumo laiką
jaučiausi kažkaip keistai rami.
Rami?
Pačiame karo įkarštyje?
Tokia laiminga niekad nesijutau.
Išskyrus tai, jog norėčiau, kad vaikutis būtų nuo tavęs.
Tiksliau, aš...
Norėčiau, kad jis priklausytų mudviem.
Kodėl kūdikis negali turėti dviejų mamų? Aš...
Norėčiau gyventi mažame namelyje tik su tavim
ir auginti šitą vaikelį.
Vaikų aš niekad nenorėjau.
Aš jų ir taip daug turiu.
Mano eilėraščiai man - kaip vaikai.
O jie reikalauja daug mano energijos - turiu juos maitinti, auginti.
Šiandien per tetos laidotuves poezija ėmė iš manęs veržte veržtis.
Turiu tai užrašyti.
Viltis. Viltis yra... Viltis yra paukštis...
Viltis yra... mažas Padarėlis.
Tikiuosi, jau greit gimdysiu.
Spėju, kad gimus vaikeliui, mano eilėms neturėsi tiek laiko.
Emile, netiesa.
Tavo eilėms visada turėsiu laiko.
Pažadu.
Tokiu atveju aš irgi surasiu šiek tiek laiko tavo kūdikiui.
Tikrai?
Šiek tiek?
Tikiuosi, vaikas bus panašus į tave, o ne į Ostiną.
Sveiki, visi. Čia aš.
- O Dieve. Ten - jis. - Sveiki, pone Ostinai.
Nebegaliu jau su juo.
Verčiau lipsiu žemyn.
Gal galėtum...
Gal galėtum tik pabučiuot mane?
Mama. Atsiprašau.
- Ostinai, kur buvai? - Pramiegojau. Aš - niekšas.
Bet atnešiau tau gėlių.
Aš tau atleidžiu ir vis dar myliu tave besąlygiškai.
Ostinai, pakalbėkime mano kabinete.
Taip, gerai.
Tik žinok, tėti, man siaubingai skauda galvą.
Mege, pamerk gėles.
- Kokia ryški puokštė. - Taip. Jis - labai malonus.
Netekau sesers, bet sūnų turiu tobulą.
Kalbėsiu atvirai, Ostinai. Man neramu.
Labai neramu.
Vėl bėdos su skrandžiu? Laisvi viduriai?
Gali nors trumpam surimtėti?
Viduriavimas - labai rimtas dalykas, tėti.
Ostinai, aš nenoriu su tavimi bartis.
Bet noriu tau pasakyti, jog man dėl tavęs baisu.
Ne, tavo elgesys. Dievulėliau.
Tas lėbavimas, paleistuvystės...
Tavyje matau savo tėvą tamsiausiu jo gyvenimo metu.
Klausyk.
Aš suprantu, kad vyrui kartais reikia nuleisti garą.
Aš irgi porą sykių esu tai daręs.
Bet tavo padėtyje...
Tu - jau nebe vaikas.
Ostinai, tu greit tapsi tėvu.
Aš net nežinau, ar tas vaikas - mano.
- Tėti, kas tau? - Nieko.
Man viskas gerai, Emile. Gerai.
Niekis.
- Kažkas atėjo. - Viskas gerai.
Nieko tokio.
- Atidarysiu. - Gerai.
Bete! Sveika. Užeik.
Atnešiau naują gedulingą skrybėlaitę tavo mamai.
Ji apsidžiaugs.
Ar neapsidžiaugs. Sureaguos tinkamai gedulingos skrybėlaitės atžvilgiu.
Prisiuvau gedulo skraistę, kaip ji prašė.
Atsiprašau už kelių dienų vėlavimą.
Juodas krepas - itin paklausus. Šiomis dienomis daug našlių.
Jau nepamenu, kaip atrodo laiminga moteris.
Aš šiandien - gana laiminga.
Suprantu, kad skamba keistai.
Juk ką tik palaidojai savo tetą.
Taip.
Taip, bet tai - kas kita.
Supranti, kapuose pajutau ryšį su teta Lavinja.
Lyg ji būtų siuntusi man žinutę.
Ji sakė: „Būk linksma. Suteik žmonėms viltį.“
Keista.
Žinau.
Ar yra žinių iš Henrio?
Ne. Jau kelios savaitės.
- Jis juk tau daug rašo... - Helen.
Jis rašo Helen, ir jai tai - labai svarbu.
Bet jau mėnuo - nė žodžio.
Helen neranda sau vietos.
Aš pati noriu jai parašyti Henrio vardu,
kad tik ji liautųsi verkusi kasnakt.
Bete, paklausyk.
Henriui viskas bus gerai.
Jis išgyvens. Girdi?
Laiškas ateis.
Mūsų laukia šviesios dienos, sakau tau.
Reikia nenuleisti rankų.
Maniau, poetai privengia klišių.
Perduosiu tai tavo mamai.
Taip, ji - virtuvėje.
Metas į svetainę nunešti pyragaičius arbatėlei.
Taip. Ir šaukštelius reikia išblizginti. Šaukštelius!
Ji nereaguoja, o sprendimą reik priimti skubiai.
Mama, atėjo Betė. Ji tau atnešė skrybėlaitę.
Kam rūpi tos skrybėlaitės?
Jai - išties nekas.
Aš sielvartauju.
Esu visiškoje sielvarto bedugnėje.
Dugną jūs dar turite, ponia.
Ir turite pakelti jį nuo šitos kėdės.
Mama, paklausyk.
Teta Lavinja sakydavo, jog reik daryt, kas patinka. Tau patinka rengt arbatėles.
- Niekas neateis. - Netiesa.
Kurių galų kas nors ateitų?
Ar kam rūpi senyvos moters mirtis,
kai vos ne kas minutę žūsta jauni vyrai?
Gal teta Lavinja jiems ir nebuvo brangi.
Bet aš jiems sakiau, kad bus bandelių.
Mes - čia.
O kur karstas?
Užeikite. Štai.
Iš Virdžinijos plūsta liūdnos žinios.
Nuskendo du Sąjungos karo laivai.
Jau nebeturiu jėgų skaityt naujienų, dievaži.
Tas karas niekaip nesibaigia.
Žinau. Kada pagaliau grįšime į normalų gyvenimą?
Bijau, kad jau niekada.
O gal normalus gyvenimas vyksta dabar?
Normalus naujai.
Taip. Šis normalus gyvenimas - bjaurus.
Nuo mano vyro mirties praėjo dveji metai,
tad mano gedulas baigėsi.
Todėl man reikia spalvingesnių drabužių.
Ką manai?
Jei klausi, ar pasiūsiu tau suknelę,
žinok, kad tavo užsakymą padarysiu tik po kelių savaičių.
- Siaubingai daug darbo. - Suprantu.
Visoms reikia gedulingų suknelių.
Taip. Verslas klesti.
Tas karas prasidėjo nei iš šio, nei iš to.
Nesakyčiau. Manau, jau seniai matėsi, kad einame bloga kryptim.
Tai jau taip.
Nuo šios šalies įkūrimo laikų.
Nesuprantu, kodėl tai turi vykti mūsų jaunystės metais.
Galėtume sau linksmintis dabar.
Taip, tiesa.
Dievuliau, jei tai būtų vykę mano jaunystės metu,
būčiau nusižudęs.
Ir, žinoma, žūti turi gražiausi. Atkreipėte dėmesį?
Ar Dievas negali pasiimti tų, kurie man nepatinka?
Vine, prisiminiau.
Labai liūdnos naujienos.
- Kokios? - Žuvo Džozefas Laimanas.
Atleisk, ką?
Buvau krautuvėje ir girdėjau apie telegramą.
Sako, jis nušautas mūšyje prie Naujojo Orleano.
Džozefas Laimanas? Jo nebus šiame pasaulyje?
O Dieve, negali būti.
Džeine, aš jį mylėjau.
Širdele, aš suprantu.
- Aš - našlė. - Ne.
Tai aš - našlė. Tūkstantį kartų daugiau.
Šipo neliko, o dabar ir Džozefo?
Ar suvokiate, visi vaikinai, su kuriais bučiavausi, nebegyvi?
Tu ne tik bučiavaisi su jais, mieloji.
Mama?
Kas yra, mama? Galiu padėti?
Kaip ir sakiau.
Niekas neatėjo.
Ką? Namai pilni žmonių.
Jie - tavo draugai. Ne mano.
Ir ne tetos Vinės.
Pasaulio, kuriame mes užaugome, nebėra.
Niekas nebeprisimins mano sesers.
Matau, gražiosios Dikinsonų moterys - čia.
Pone Konki. Jūs atėjote.
Taip.
Kaip miela jus matyti, Itamarai.
Jūs labai malonus, kad atėjote pagerbti mūsų brangiosios velionės Lavinjos.
Tiesą pasakius,
aš atėjau pas Emilę.
- Pas mane? - Taip.
Ar galėtume kur pasikalbėti akis į akį?
Aš...
Ką?
Spėju, galite išeiti į šoninę terasą.
Tobula. Idealu. Eime?
Eik.
Ir užjaučiu, suprantama.
Ostinai, mes negalime.
Visi žino.
Nagi, Džeine. Pabučiuok mane.
Ne, tai - nepadoru.
Tavo žmona netrukus gimdys.
Siu nerūpi.
O man rūpi. Pagalvok apie savo vaiką.
Aš galvoju apie savo krikštasūnį.
Ar Biliui patiko supamas arkliukas, kurį jums nusiunčiau?
Labai patiko.
Tuomet ateisiu šįvakar pažiūrėti, kaip jis su juo žaidžia.
Ne. Mes taip daugiau negalim.
Džeine, liaukis.
Juk žinai, kad mes su Siu nemylim vienas kito.
Taip. Bet ji vis tik pastojo nuo tavęs.
- Siu! - Sveika, Džeine.
Kaip jautiesi?
Neblogai. Jausiuosi geriau, kai pagimdysiu.
Jau, regis, greitai.
Greitai.
Pasimatysim šįvakar.
Ne.
- Evelina. - Emilė.
Taip. Žinau, kad ilgai laukei šio mudviejų pokalbio.
Žinoma, aš...
Iš pagarbos tavo tetai.
Gerai.
Tačiau dabar pagaliau galiu šviečiant saulei
išreikšti tau
savo viltį.
Viltį kam?
Mano brangi Eve... Emile, juk žinai, kaip tavimi žaviuosi.
Ne, šito nežinojau.
Esi tokia šaunuolė.
Tokia sveika, mylinti duktė, plasnojanti apie savo lizdą,
čiulbanti savo mielas giesmeles, kad visi šypsotųsi.
Apie mane dar niekas taip nekalbėjo, bet ką gi, patikėsiu.
Taip, tai - tiesa.
Esi mylinti giesmininkė.
Todėl būčiau labai laimingas, jei atskristum pas mane,
į mano tuščią lizdą.
- Ne, nereikia! Jūs išties... - Ne, aš galiu, nors ir skauda kelį.
Emile, mano papūgėle.
Tekėk už manęs?
Aš ne...
Žinau, kad ilgai laukei.
Ir pasenai.
Aš pasenau? Pats jūs pasenot.
Ne, kaip vyras aš dar gana jaunas.
O štai tu, kaip mergina, jau esi pusamžė bei silpnos sveikatos.
Bet aš tikiu, kad tavo mieloje širdelėje dar yra gyvybės.
Čiulbėk man, paukštele.
Pone Konki, prašau stotis.
Ačiū.
Skausmas - gana rimtas, šiaip jau.
Aš už jūsų netekėsiu.
Ką sakai?
Aš už jūsų netekėsiu!
Kodėl gi?
Todėl...
Aš negaliu.
Manęs reikia mano šeimai.
Tokie sunkūs laikai, karas, tetos Lavinjos mirtis.
Jiems reikia manęs. Tikrai.
Vadinasi, neturiu vilties.
„Viltis yra plunksnuotas padaras“ -
- Nesuprantu, ką tai reiškia. - Aš - irgi.
- Atleiskite, kad trukdau. - Taip, išeikite.
Visai netrukdai, prašau.
Tiesiog man jau metas,
o mes dar neaptarėme tavo naujos gedulingos skrybėlaitės.
Bete, aš ne...
Gedulingos skrybėlaitės!
O, tai... Žinoma! Reikalas - skubus, tiesa?
Pone Konki, atsiprašysiu. Moteriški reikalai.
- Jūs nesuprasite. - Ką? Nieko negirdžiu.
Turiu bėgti! Iki!
Kaip supratai, kad tavęs man reikėjo?
Žinau, kas būna,
kai Itamaras Konkis išsiveda jauną merginą pokalbiui akis į akį.
- Manai, aš - dar jauna? - Taip! Ne tokia jauna.
Taip. Aš - tikra senmergė. Prisiekusi.
Aš - irgi.
Patikėk, Henris tau parašys.
Nepasiduok.
Tprū!
Šok.
Pirmyn!
Ar pietūs - ten?
Verčiau eik ta kryptimi.
Pietūs - ten?
Bet aš atėjau iš ten. Man reikia į pietus.
O kuriems galams?
Ačiū.
Ostinai, paduok man morkų.
Tai - mūsų paslaptis, niekam nesakyk.
Paragausi žirnelių?
Skanu? Nori dar?
Kiek turi kačių, Vine?
Daug.
Gal turėsiu lapę.
Prašmatnu.
Prašyčiau dėmesio,
porą žodžių.
Tai buvo liūdna diena tarp kitų liūdnų dienų.
Prasidėjus šiam karui, daugelis manė, kad jis greit baigsis.
O jis tęsiasi jau kelinti metai, ir pabaigos nebematyti.
Kiekviena visuomenė - kaip šeima.
Panašu, kad mūsų amerikietiška šeima nebegali vieni kitų pakęsti.
Matome vien blogį, gėrio nebematome. Gaila.
Nežinau, kokia šios amerikietiškos šeimos ateitis.
Bet mūsų visų labui,
o ypač to mažiuko, augančio Siu pilve,
jo labui,
tikiuosi, kad įžvelgsime gėrį vieni kituose.
Ir nepamiršime savo pareigų. Vieni kitų atžvilgiu.
Ir viskas.
- Gimti gali ir mergaitė. - Tikiuosi.
Tuomet pavadintume ją Lavinja.
Juokinga.
Valgykime.
Ne. Dar nevalgykime.
Turiu kai ką pasakyti.
Tikiuosi, apie mano sesę, nes Edvardas tyčia jos nepaminėjo.
Atsiprašau. Juk pasakiau „liūdna diena“.
- Apie ką dar, manei, kalbėjau? - Nė žodelio. Nė neprisiminei.
Juk aš nekaltas, kad laidotuvės buvo tokios trumpos.
Emile, prašau, pasakyk ką nors apie tetą Lavinją.
- Aš pasakysiu. - Aš siaubingai išalkusi. Nieko prieš...
Neliesk maisto, kol Emilė neužbaigs kalbos.
Pasakysiu kai ką tetos Lavinjos garbei.
Tėti, kaip sakei,
laikai dabar - itin tamsūs.
Bet aš manau, jog gerai, kad mes visi susirinkome prie stalo.
Tetos Lavinjos netektis man priminė, kaip myliu mūsų šeimą.
Ir kaip teta Lavinja visad spinduliavo džiugesį ir šviesą,
aš noriu spinduliuoti tai jums visiems.
Be jūsų neturiu nieko svarbesnio.
Aš noriu vieno - padėti jums išsaugoti viltį.
Mano brangioji, iškalbingoji dukra.
Emile, nuostabūs žodžiai.
Labai miela, Emile.
Tai bent paistalai.
Atsiprašau?
Iš jo galima tikėtis panašių nesąmonių.
Bet iš tavęs, Emile?
- Buvau apie tave geresnės nuomonės. - Aš kalbėjau nuoširdžiai.
„Man terūpi šeima“?
- Taip. - Juokauji?
Kokia čia šeima?
Mes nekenčiame vieni kitų. Meluojame vieni kitiems.
Po galais, mano santuoka - melas.
- Juk žinai tai, Emile? - Ostinai, liaukis.
Jis - girtas. Gražu. Jis ir vėl girtas.
Tai kas?
O ko man negerti?
Kaip ir tavo tėvas. Jis irgi buvo nelaimingas.
Visi Dikinsonai buvo nelaimingi.
Tu tuo juk pasirūpinai, tiesa?
Taip.
Nė už ką neleistum, kad būčiau laimingas.
Tu nė vienam mūsų neleisi būt laimingam.
Taip. Laikai mus uždaręs narvuose.
Pakirpęs mūsų sparnus. Kad tik neskraidytume!
Ostinai, liaukis.
Lavinja,
pažvelk į save.
Vieniša, nelaiminga, pasimetusi.
- Kaip ir Emilė. Kaip ir aš. - Liaukis.
Aš irgi turėjau svajonių.
Aš norėjau vykt į Vakarus!
Pamiršai?
Bet jis man neleido.
Aš buvau Vakaruose, taip.
Net kitoje prakeiktos gatvės pusėje.
Ostinai, pakaks!
Nedrįsk su manim taip kalbėti!
Nekalbėk su manim kaip su vaiku!
Aš - vyras, po galais!
Palūžęs, nelaimingas vyras palūžusioje, nelaimingoje šalyje,
ir mano gyvenimą sužlugdė apgailėtinas tėvas.
Tučtuojau liaukis!
Tučtuojau...
Tėti?
Dieve mano! Tėti!
Ostinai, tu jį nužudei. Tu nužudei tėtį!
Tėti? Tėti, girdi mane?
Tėti, tu - gyvas?
Sakyk, ar matai
Ostinai, dink iš čia!
- Auštant... - Lauk!
Nevaryk manęs, nes ir taip išeinu.
Aš traukiuosi.
Girdi, tėti?
Aš traukiuosi iš šios šeimos.
Dar kvėpuoja.
Gerai. Kvėpuoja. Nepasiduok, tėti.
O Dieve.
„Viltis“ yra plunksnuotas padaras -
Tupintis sieloje -
Giedantis giesmę be žodžių -
Ir nenutyla - niekad -
Išvertė Egidija Namavičė