Emily Dickinson költészete
a polgárháború évei alatt csúcsosodott ki.
Bőszen ontotta magából a verseket,
olyan tempóban és hévvel, mint korábban és utána sem soha.
Átlagosan naponta egyet.
Ezt a korszakát úgy emlegetik,
mint „nagykönyvben megírt, személyes pokoljárás.”
A világtól elvonult, zárkózott élete miatt
Dickinsont nem szokás „háborús költőként” emlegetni.
Emily Dickinsonra nem sokan gondolnak úgy,
mint egy nemzet hangját meghatározó költőre.
Ide!
Lángba borult a királyság Az ifjú messiás vére
Bűnösöket látok a templomban Bűnösöket látok a templomban
Néha befordulok
Odabent dúl a háború Hallom a csatazajt
Az anyák fiaikat temetik Kisfiúk játszanak fegyverrel
Az ördög hazudik Legvadabb ágyaidat kielégítené
Egyedül, de nem magányosan
Igazad idővel kiderül
Amint útra indulsz a nővé válás útján
A REMÉNY SOKTOLLÚ IZÉ
Reménykedünk és egyre csak imádkozunk,
hogy a háború, ez a csapás, hamar lezárattatik.
Az Úr céljai kifürkészhetetlenek,
ítélete igaz és mindig jogos.
Lépjünk túl tehát ezen!
Kötözzük be a nemzet testén ejtett sebeket!
És gyászoljuk ezt a bátor fiatalembert, ki a haza szolgálatában esett el!
Elnézést!
Bátor fiatalember?
Igen. Ezt mondtam.
A koporsóban nem egy katona van, hanem a nővérem.
Hogy mondja, asszonyom?
Szeretett nővéremet, Lavinia Norcross Norcrosst
szeretnénk éppen eltemetni.
A kuzinjához ment hozzá.
Akkor valami nem stimmel.
Nem bizony, tiszteletes. Magával.
Nem folytathatnánk? A neki kijáró tisztelettel temetnénk el.
- Szörnyen sajnálom. - El is hiszem.
De nincs több időm valami vén bigére.
Tizenöt nemes unionista katonát kell eltemessek ma,
bátor harcosokat, akik életüket adták
- az Alkotmány védelmében! - Hát, igen…
És eleve iszonyú késésben vagyok.
„Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben, szenteltessék,
legyen meg a te akaratod, itt és a mennyben,
mert tiéd a hatalom, a világ, meg minden. Ámen.”
Következő!
Ennél rövidebb temetésen sem voltam még.
Borzasztó volt. Rémes.
És ezért jöttünk el Bostonba?
- Én bizony panaszlevelet írok. - Szegény Lavinia nővérem!
Vinnie néni! Rólad kaptam a nevem!
Nézzétek!
A madár beszél hozzánk.
Emily, kérlek! Ezt most ne!
Menjünk a hintóért! Hosszú az út hazáig.
És nem akarok beragadni egy felvonulás mögé.
Újabb felvonulás?
Igen. Fiatalemberek mennek a háborúba.
A polgárháború mindent tönkretesz.
Folytasd csak!
Abba ne hagyd!
Emily.
Gyere, megyünk a hintóért!
Jesszusom, annyi mindenről kell beszélnünk!
Itt van ez a madár is.
Rászállt Lavinia néni koporsójára.
Mintha egy szimbólum lenne, vagy… egy metafora.
Egy üzenet Lavinia nénémtől, amiben arra biztat, írjak tovább,
hogy legyek fény a sötétségben, és soha ne adjam fel.
Halál, te meg…
- Jól vagy? - Nem.
Szarul vagyok.
Ó, jaj! Mi a baj?
Ez a rohadt háború, az.
Sose lesz vége. Semmi örömöm nincs már a melóban.
Kiválóan elszórakoztam a menőbbnél menőbb halálmódokkal.
Az egyik leesik a hídról.
A másik mérget iszik.
Egy szerelmespár tagjai egymást nyuvasztják ki.
Most meg állandóan ugyanaz.
Golyó, üszkösödés.
- Golyó, üszkösödés. - Aha.
Mint a csapágygyárban.
Asszem, depis vagyok.
Azta!
A Halálnak is van rossz napja!
Emily…
- A tanácsodat kérném. - Az enyémet?
Ja, azért jöttem. Szükségem van a segítségedre.
Hát, jó. Kérdezz… Bármit, csak bátran!
- Szóval, te verselsz. - Aha. Ja.
Zseniálisan.
- Egyedien. - Kösz.
Ihletetten.
Annak ellenére, hogy az életed eseménytelen.
Eseménytelen? Én…
Nem biztos, hogy ez így igaz.
Jaj, ne már! Hót unalmas életed van.
A városból alig teszed ki a lábad.
A faternál héderezel.
Minden napod tök egyforma, mégis van inspirációd.
Mi táplálja a tüzet?
Hát…
míg a Földön vagyok,
szeretnék valami olyat tenni, ami számít.
Ami valóban számít.
Túlmutat a hírneven és a pénzen.
Megváltoztatja az emberek életét.
Segít nekik gyógyulni.
Túlélni.
Az a kismadár akarok lenni.
A fény a sötétben.
Reményt akarok adni az embereknek.
Reményt.
Hiszem, hogy a költészetnek ereje van.
Nálad is hatalmasabb.
Komolyan mondom.
A halál fájdalmat okoz. A költészet gyógyít.
Ezzel azt akarod mondani…
hogy én inspirállak.
Állandóan.
Otthon, édes otthon. Hála az égnek!
Szép temetés volt.
Dehogy volt. Ne nézz hülyének, kérlek!
Fiaskó volt. Anyádnak igaza van.
Egy legyet ünnepélyesebben csapok agyon.
Nem számít, mit mondott a tiszteletes.
Éreztem Lavinia néni szellemét. Komolyan!
Egyszerűen… Éreztem.
Anyám, Lavinia néni mindig azt mondta, keressük a fényt.
Ugye? És hogy forduljunk az öröm és a remény felé.
Remény.
Ceruza kéne.
Ha Lavinia szelleme ott volt velünk, miért nem szólt nekem?
Emily, ne zaklasd fel anyádat!
Nem zaklatom. Segíteni akarok. Anyám…
Hol a pokolban volt Austin?
- A nénikéje temetésére sem jön el? - A remény…
- A remény egy madár… Nem, az… - Tiszteletlenség!
Ide hallom a bostoni pletykafészkek sustorgását! Szégyen!
Ismét cserben hagyott minket.
- Hagyja békén, Edward! - Nem.
Minimális elvárásaim azért lehetnek!
- Valaki kopog. - Nyitom!
A viselkedése egyre pocsékabb. Állandóan iszik.
- Ez tűrhetetlen. - Ez van.
Nem. Nem nézem tétlenül a fiam önpusztítását.
- Különösen úgy, hogy tudjuk… - Sue.
…a neje várandós.
Átvonszoltam magam, mint egy rozmár.
Cuki rozmár.
Bújj be!
- Emily, ki jött? - Sue.
Kész csoda, hogy ideért.
Milyen volt a temetés?
Borzasztó, Sue. És kösz, hogy eljöttél.
Én menetkész voltam reggel, de nem jött értem a hintójuk.
Úgy véltük, saját hintóval jössz, Austinnal együtt.
Austin nagyon későn tért haza az éjjel.
És reggel használhatatlan volt.
Ez elfogadhatatlan.
Én… Nagyon sajnálom, hogy kihagytam.
Igazán köszönöm, Sue.
Nem ismertem Lavinia nénit olyan jól, de mindig is csodáltam.
Mindenki csodálta. Ikonikus alak volt.
Hogy érzi magát, Sue?
- Ó! - Úgy fest, bármelyik pillanatban szülhet.
Hát igen, ezen a ponton már annyira nem szórakoztató.
Hozhatok valamit? Vizet? Bármi…
Le szeretnék dőlni, ha nem baj.
Tudom, közel a házunk,
de úgy érzem, hegyet másztam.
Elhiszem. Felkísérlek, hogy lefekhess.
- Oké. - Ez udvariatlanság.
Itt kell maradnotok, és fogadni a vendégeket.
Nekem most tényleg…
Csak kifújja magát, utána készen áll a vendégekre.
Kihagyta a temetést. Az a minimum, hogy a halotti toron részt vesz.
Ugyanez vonatkozik Austinra. Hol a fenében van?
Edward, a nő feladata,
hogy mindenáron gondoskodjék mindenki jókedvéről.
Ezt a férfiak képtelenek ellátni.
Még jó, hogy Sue fáradt!
- Nézzen már rá! - Az sem érdekel, ha akkora, mint Kansas.
Ez jólesett.
Ugyan már! Mindenki odáig van Kansasért.
Most lett belőle állam!
Felkísérlek. Anyám, lepihe… Rögtön jövünk.
Hadd hozzak…
Milyen volt a temetés?
Ó, egek!
Nem maradhatok sokáig.
Anyámnak valóban szüksége van rám.
Hát, nekem is.
Hogy fértünk mindketten el ebben a parányi ágyban?
- Hát, lassan már hárman fekszünk benne. - Majdnem.
Sue, Sue…
Tudod te, hogy én mennyire smárolnék veled?
De… a bátyám gyerekét hordod a szíved alatt.
Na és? Semmin nem változtat.
Csak téged szeretlek.
Ez… Tök véletlen történt.
- Hülye voltam. Nem estem volna teherbe… - Ne! Nem akarom tudni.
Emily, hallgass meg!
Szeretlek!
Mindig is szeretni foglak.
És ez a baba is szeretni fog.
Terhesen még dögösebb vagy. Ez mennyire elcseszett már!
Akarod érezni?
Azta!
Egy kis ember van odabent.
Hamarosan körünkben.
Nem félsz?
Cseppet sem.
Azóta, hogy megfogant,
furcsán békésnek érzem magam.
Béke?
A háborúban?
Őszintén mondom, hogy soha nem voltam még ilyen boldog.
Kivéve, hogy jó lenne, ha a baba a tiéd volna.
Azaz…
Bárcsak a kettőnké lenne!
Miért nem lehet két anyja? Én…
Úgy szeretnék egy kis házban élni, csak mi hárman,
együtt nevelve a babát.
Én soha nem akartam gyereket.
Hiszen már annyi van!
A verseim a gyerekeim.
Mennyi energiámba kerül táplálni őket, segíteni a gyarapodásukat!
Lavinia néném temetésén egy rakás vers villant az agyamba.
Én… Ó! Le kell írnom, de menten.
Remény, remény. A remény… A remény egy madár…
A remény… egy parányi dolog.
Remélem, hamarosan megszületik.
Gondolom, utána nem lesz annyi időd a verseimre.
Ez nem igaz, Emily.
Mindig lesz időm a verseidre.
Ígérem.
Ebben az esetben próbálok majd egy kis időt szakítani a babádra.
Nem mondod!
Csak egy kicsit?
Remélem, rád fog hasonlítani, és nem Austinra.
Mindenki! Hazatértem!
- Na tessék, hazajött. - Üdv, Mr. Austin!
Más sem hiányzott.
Illene lemennem.
Nem akarsz…
Nem csókolnál meg?
Sajnálom, anyám!
- Hol voltál, Austin? - Elaludtam. Seggfej vagyok.
De… Hoztam virágot.
Megbocsátok, és továbbra is feltétel nélkül szeretlek.
Austin, befáradnál az irodámba?
Végül is, miért ne?
De ne feledje, hasogat a fejem!
Maggie, tedd vízbe a virágot!
- Elég harsány csokor, nem? - Hát igen. Figyelmes gyerek.
Elveszíthettem a nővérem, de a tökéletes fiam még megvan.
Őszinte leszek veled, Austin. Aggódom.
Nagyon aggódom.
A gyomorbaja? Hasmenése van talán?
Megkérhetném, hogy most ne bohóckodj?
A hasmenés komoly probléma, apám.
Austin, nem akarok ismét bajuszt akasztani veled.
Értsd meg, hogy aggódom!
A viselkedésed miatt! Szavamra!
Az… Az italozás, a nők hajkurászása…
Szemem láttára válsz olyanná, mint apám volt élete mélypontján.
Értem én, fiam!
A férfiembernek néha ki kell eresztenie a gőzt.
Egyszer-kétszer jómagam is kirúgtam a hámból.
De a te helyzeted…
Már nem vagy gyerek.
Austin, hamarosan apa leszel!
Azt sem tudom, hogy a gyerek az enyém-e.
- Jól van, apám? - Igen.
Jól vagyok, Emily.
Semmiség.
- Valaki jött. - Nyugi!
Kutya bajom.
- Ajtót nyitok. - Remek.
Betty! Üdv! Gyere be!
Elhoztam anyád új, temetői főkötőjét.
- Ennek tuti örülni fog. - Aha.
Vagy nem, attól függően, mi a helyénvaló egy ilyen főkötő kapcsán.
Kérésének megfelelően rajta van a siratófátyol is.
Sajnos pár napot késtem vele.
Kelendő a gyászfátyol mostanában. Tele a város özveggyel.
Már el is felejtettem, hogy néz ki egy boldog nő.
Én alapvetően boldog vagyok ma.
Ami, ugyebár, meglehetősen furcsa.
Nem ma volt a nénéd temetése?
De.
Igen, de… Na, pont ez az.
Úgy éreztem a temetőben, hogy kapcsolatba léptem Lavinia nénivel.
Mintha üzent volna nekem.
És az üzenet az volt, hogy: „Fel a fejjel! Adj vigaszt az embereknek!”
Valóban furcsa.
Tudom!
Hallottál Henry felől?
Nem. Hetek óta semmi.
- Pedig olyan hűségesen írta a leveleket… - Helennek.
Azokat Helennek írja. És neki ez a legfontosabb.
De egy hónapja semmi.
Helen teljesen maga alatt van.
Lassan ott tartok, írok én neki egyet, és azt mondom, Henrytől jött,
mert a szívem megszakad, hogy minden este sírva alszik el.
Betty, ide hallgass!
Henrynek kutya baja nem lesz.
Túléli a háborút. Érted?
Jönni fog egy újabb levél.
Fényes napok elé nézel, én mondom.
Életben kell tartanunk a reményt.
Én mindig azt hittem… hogy a költők óvakodnak a közhelyektől.
Átadhatom a főkötőt anyádnak?
Igen, a konyhában van.
Ideje bevinni a teasüteményt a szalonba, Mrs. D.
Igen. És meg kell suvickolni a kanalakat! A kanalakat!
A helyzet sürgős mivolta nem jut el a tudatáig.
Anyám, Betty elhozta az új főkötőt.
És kit érdekel az most?
Húha! Elég ramaty állapotban van.
Kétségek gyötörnek.
Reménytelenségem feneketlen.
Ó, asszonyom, feneke mindig van mindennek.
És a magáét fel kéne emelnie a székből.
Anyám, hadd mondjak valamit!
Lavinia néni mondta, hogy csináljuk, amit szeretünk. Maga szeret uzsonnáztatni.
- Senki nem jön el. - Ez nem igaz.
De miért is jönnének?
Kit érdekel egy idősebb hölgy halála,
amikor fiatal férfiak vesznek oda minden percben?
Jó, lehet, hogy nem Lavinia néni miatt jönnek.
De én szóltam mindenkinek, hogy lesz vajas pogi is.
Megjöttünk!
Hol a koporsó?
Gyertek be!
Rossz hírek érkeztek Virginiából.
Elsüllyesztettek két unionista csatahajót.
Istenemre mondom, már a híreket sem vagyok képes elolvasni.
Ennek a háborúnak soha nem lesz vége.
Ugye? Mégis, mikor áll vissza a normális élet?
Tartok tőle, hogy soha.
Vagy már ez a normális.
Az új normalitás.
Új, nem új, akkor is szar.
Két éve halt meg a férjem,
szóval szerintem a mély gyászt hanyagolhatom.
A szürke és fekete göncök helyett valami színesre vágyom.
Mit gondolsz?
Ha azt kéri, varrjak ruhát önnek,
előre szólok, hogy hetekig hozzá sem tudok nyúlni.
- Rengeteg megrendelésem van. - Sejtettem.
Mindenkinek gyászruha kell.
Aha. Megy a szekér.
Ez a háború tök váratlanul jött.
Hát, nem mondanám. Egyértelmű volt, hogy ez lesz belőle.
Nahát!
Az ország alapítása óta, vágod?
Én csak azt nem értem, miért a mi 20-as éveink alatt zajlik.
Pont, amikor annyit bulizhatnánk!
Micsoda éleslátás!
Egek, ha ez velem történik meg 20 évesen…
meg is öltem volna magam.
Mindig a dögösek halnak meg, az megvan?
Nem szólíthatna az Úr magához valakit, akihez nem vonzódom?
Öö, Vinnie, erről jut eszembe.
Nagyon rossz hírem van.
- Bökd ki! - Joseph Lyman meghalt.
Mi van?
A szatócsnál voltam, és valaki kapott róla telegramot.
Lelőtték egy csatában New Orleansnál.
Joseph Lyman? Örökre eltávozott?
Ez nem lehet igaz!
Jane, én szerettem őt.
Átérzem a fájdalmadat, bébi.
- Özvegy vagyok. - Nem!
Én vagyok özvegy! Ezerszeresen!
Ship elment, és már Joseph is?
Vágjátok, hogy akivel én smacizok, az meghal?
Volt ott más is, anyukám.
Anyám?
Mi bántja? Segíthetek?
Ahogy megjósoltam.
Senki sehol.
Mi? A házban hemzsegnek a vendégek.
A te vendégeid. Nem az én barátaim.
És nem Vinnie nénié.
Eltűnt már az a világ, amiben felnőttünk.
És mindenki elfelejti a nővéremet.
Csak nem a csodás Dickinson hölgyek?
Ó, Mr. Conkey! Hát eljött!
De el ám.
Nagyon örülök magának, Ithamar.
Kedves, hogy osztozni akar Laviniánk elvesztése feletti gyászunkban.
Ami azt illeti,
valójában Emilyhez jöttem volna.
- Hozzám? - Igen.
Válthatnánk pár szót négyszemközt?
Én…
Mi van?
Üljenek ki az oldalsó verandára!
Tökéletes. Ideális. Mehetünk?
Gyerünk!
Ja, és persze, őszinte részvétem.
Szia!
Austin, nem lehet.
Ugyan már, mindenki tudja!
Jaj már, Jane! Csókolj meg!
Nem illendő.
A feleséged mindjárt szül.
Sue-t nem érdekli.
Hát, engem igen. Gondolj a gyerekre!
A keresztfiam jobban érdekel.
Tetszett Billynek a hintaló, amit küldtem?
Imádta.
Akkor este átugrok, és megnézem.
Nem. Nem lehet… Nem folytathatjuk tovább.
Jane, ugyan már!
Tudod, hogy Sue-val nem szeretjük egymást.
Hát, azért csak sikerült teherbe ejtened.
- Sue! - Á, szia, Jane!
Hogy vagy?
Jól, de sokkal jobban leszek, ha kijön a gyerek.
Napok kérdése lehet.
Igen, napoké.
Este találkozunk.
Nem, nem fogunk.
- Evelina. - Emily.
Pláne. Tudom, régóta várja, hogy sor kerüljön erre a beszélgetésre.
Én…
Tekintettel akartam lenni a nénikéjére is.
Hogyne.
Ma már viszont ön elé tárhatom lelkem minden rezdülését,
és kifejezhetem…
reménykedésemet.
Mégis, miben?
Kedves Ev… Emily, bizonyára tudja, mennyire csodálom.
Ez tökre elment mellettem.
Micsoda tündöklő kis teremtés maga!
Egészséges, szerető leány, aki a fészek körül tüsténkedve
mindenki arcára mosolyt csal édes csivitelésével.
Tuti, hogy ezt még soha nem mondta rám senki, de legyen.
Pedig akkurátus a leírásom.
Ön egy imádni való énekesmadár.
Ezért töltene el határtalan boldogság, ha… csatlakozna hozzám
üres fészkemben.
- Jaj, ne már! Tényleg nem… - Megy ez. A rozoga térd ellenére is.
Emily, én kis papagájom,
hozzám jön?
Én… Én nem…
Ó, tudom, mióta vár erre!
Megöregedett közben.
Öreg? Én? Maga az öreg!
Nem, egy ilyen korú férfi még fiatalnak számít.
Ön, ezzel szemben, idős és törékeny. Lány létére is.
De őszintén hiszem, hogy édes szívében még pislákol az élet.
Csicseregjen nekem, kismadár!
Mr. Conkey, kérem, álljon fel!
Köszönöm!
Valójában rettentően fájt.
Nem leszek a felesége.
Hogy mondta?
Nem leszek a felesége!
Miért is?
Hát, mert…
nem tehetem.
A családomnak szüksége van rám.
Nehéz időket élünk, háború van, ráadásul Lavinia nénit is elvesztettük.
Valóban szükségük van rám.
Tehát hiába reménykedem.
A remény soktollú izé.
- Gőzöm sincs, ez mit jelent. - Én sem tudom igazán.
- Elnézést, nem akarok zavarni. - Pedig zavar. Menjen innen!
Nem zavarsz. Mondd!
Hamarosan távozom,
és még nem beszéltünk a temetési főkötődről, Emily.
Betty, én nem… Én…
A… Az én… Az én új főkötőm!
Igazad van! Nos… Nem tűr halasztást, ugye?
Mr. Conkey, ha megbocsát, ez női dolog.
- Úgysem értené. - Hogy? Alig hallom!
Mennem kell! Viszlát!
Honnan tudtad, hogy szükségem van rád?
Ó, tudom én, mi történik,
amikor Ithamar Conkey a verandán beszél egy ifjú hölggyel.
- Szóval, te fiatalnak tartasz? Hű! - Aha! Mondjuk, annyira nem vagy már az.
Jogos. Bona fide vénlány lettem. Szingli picsa.
Hát, akkor már ketten vagyunk.
Henry írni fog, mondtam már!
Fel ne add nekem!
Hó!
Szálljon fel!
Gyí!
Arra van dél?
Arra menjél, fiam!
Arra van dél?
Arról jöttem! Délnek tartok.
Mégis mi a fenéért mennél oda?
Kösz.
Austin, ideadnád a répát?
Ez a mi kis titkunk, el ne mondd senkinek!
Egy borsót?
Ízlik? Még egyet?
Hány macskád van most, Vin?
Túl sok.
Lehet, szerzek egy rókát.
Most ez a divat.
Mindenki figyeljen!
Pár szót szólnék.
Szomorú nap volt a mai, egy sor szomorú nap egyike.
Amikor elkezdődött a háború, sokan azt hitték, hamar vége lesz.
Erre évek óta tart ez a sötétség, amiből nem látni a kiutat.
Minden társadalom, a maga módján, egy családra hasonlít.
Úgy tűnik, a mi amerikai családunk tagjai ki nem állhatják egymást.
Csak a rosszat látják a másikban, a jót nem. Milyen kár!
Nem tudom, milyen jövő vár erre az amerikai családra.
De mindannyiunk kedvéért,
leginkább pedig
a Sue hasában növekvő csöppségért,
remélem, hogy meglátjuk még a jót egymásban.
És ne feledjük egymás iránti kötelességünket!
Végeztem. Ennyi.
- Lehet, lány lesz. - Remélem is.
Kaphatná a Lavinia nevet.
Vicces lenne.
Együnk, együnk hát!
Ne, még ne egyetek!
Mondandóm van.
Remélem, néhai nővéremről, ha már Edward elfelejtette megemlíteni.
Hogy mondta? Említettem, hogy szomorú nap a mai.
- Mit gondolt, mire céloztam? - Egy szóval sem. Megőrizzük emlékét sem.
Nehogy engem hibáztasson már a rövid temetésért!
Emily, kérlek, mondj valamit Lavinia néniről!
- Az volt a szándékom. - Farkaséhes vagyok. Ha nem gond, én…
Hozzá ne merj nyúlni az ételhez, míg Emily nem végez a gyászbeszéddel!
Szeretnék pár szót szólni Lavinia néni tiszteletére.
Ahogy azt apám is mondta,
rémes időket élünk.
De én hálás vagyok, hogy mind itt ülünk az asztal mellett.
Lavinia néni elvesztése emlékeztetett, hogy mennyire szeretem a családom.
És ahogy Lavinia néni az öröm és a fény állandó forrása volt,
én is az akarok lenni mindenkinek.
Senki nem számít nekem jobban azoknál, akik az asztal körül ülnek ma este.
Szeretném megtalálni a módját, hogy életben tarthassam a reményt.
Kedves, ékesszóló gyermekem!
Ez csodaszép volt, Emily.
Tök édi volt, Em.
Azta!
Ennyi süket dumát!
Hogy mondtad, fiam?
Az ilyen lózungokat tőle várom.
De tőled, Emily?
- Ennél azért magasabbak az elvárásaim. - Minden szavát komolyan gondolom.
„Engem csak a család érdekel”?
- Igen. - Viccelsz, bolondozol?
Ez a család egy vicc.
A tagjai gyűlölik egymást. Egy nagy rakás hazugság az egész.
Ahogy a házasságom is. Pokolba vele!
- De ezt te, Emily, pontosan tudod, ugye? - Állítsd le magad!
Részeg. Remek. Már megint részeg.
Hát aztán?
Miért ne innék?
Az apja is ivott. Ő is nyomorult volt.
A Dickinsonok mindig is nyomorultak voltak.
Erről te magad is gondoskodtál, ugye?
Bizony.
Nem hagyod, hogy boldog legyek.
Egyikőnk sem lehet az. Miattad.
Pontosan. Ketrecben tartottál minket.
Lemetszetted a szárnyainkat, nehogy repülhessünk.
Austin, kérlek!
Lavinia…
nézz már magadra!
Magányos, boldogtalan, elveszett ember vagy.
- Pont, mint Emily. Pont, mint én. - Fogd be a szád!
Nekem is voltak álmaim, az megvan?
Nyugatra akartam menni!
Emlékszel?
De ő nem engedett elmennem!
Bár végül nyugatnak mentem.
Át a rohadt utca túloldalára!
Elég legyen, Austin!
Nem beszélhet így velem!
Nem beszélhet úgy velem, mint egy gyerekkel!
Felnőtt férfi vagyok, az istenit magának!
Megtört, nyomorult férfi egy megtört, nyomorult országban,
akinek az életét a szánalmas apja tette tönkre!
Ezt most azonnal abbahagyod!
Azonnal abba…
Apa?
Jézusom! Apa!
Megölted, Austin! Megölted apát!
Apa? Apa… Hallasz?
Apa, élsz?
Ó, mondd, látod-e
Austin, tűnj el innen!
- A korai hajnali… - Kifelé! Ki innen!
Nem kell elküldened, megyek én magamtól!
Elszakadok a családtól!
Hallod, apám?
Elszakadok ettől a családtól!
Még lélegzik!
Oké, még lélegzik! Ne add fel, apa!
Istenem!
A remény soktollú izé -
A lélekben honol -
Énekéhez nem jár szó -
És nem hallgat el - soha -
A feliratot fordította: Varga Attila