בשנות מלחמת האזרחים
הגיעה אמילי דיקנסון לשיאה כמשוררת.
היא כתבה בחמת זעם בשנים האלה,
בקצב ובעוצמה שאיש לא השתווה אליהם לפניה או אחריה…
כמעט שיר ביום.
עבודתה בתקופה הזו כונתה
"צלילה גדולה וקלאסית לתוך תופת אישית."
אך בעקבות חיי הבדידות שלה,
דיקנסון לא נחשבה מעולם משוררת מלחמה.
רוב האנשים לא רואים באמילי דיקנסון
קול עם כוח שדובר בשם אומה.
לכאן!
"הממלכה עולה באש, דמו של משיח צעיר
אני רואה חוטאים בכנסייה אני רואה חוטאים בכנסייה
לפעמים אני מופנמת
יש מלחמה בפנים, אני שומעת זעקות קרב
אימהות קוברות בנים, נערים משחקים ברובים
השטן הוא שקרן שמגשים את התשוקות הפרועות ביותר…"
"לבד, אבל לא בודדה
האמת נחשפת עם הזמן
כשאת יוצאת למסע של מה שנדרש כדי להיות אישה…"
"דיקנסון"
- "תקווה" היא הדבר עם הנוצות -
כן, בחיבה אנחנו מקווים ובקנאות אנחנו מתפללים
שהמלחמה האיומה תחלוף במהרה.
אך לאל העליון מטרות משלו,
והחלטותיו של האדון הן נכונות וצודקות תמיד.
אז בואו נמשיך.
בואו נחבוש את פצעי האומה
ובואו נתאבל על הצעיר האמיץ הזה שהקריב את חייו למען האומה.
סליחה.
צעיר אמיץ?
כן, זה מה שאמרתי.
אבל זה לא חייל. זו אחותי.
סליחה, גברתי?
אנחנו כאן להלוויית אחותי האהובה,
לוויניה נורקרוס נורקרוס.
היא התחתנה עם בן דוד שלנו.
זו ודאי טעות.
לא, הטעות היא שלך, אבי.
אפשר בבקשה להמשיך בטקס ולקבור את המתה שלנו בכבוד?
אני מצטער מאוד. -כן.
אין לי זמן להלוויה של איזו זקנה.
עליי לקבור היום 15 חיילים אמיצים של האיחוד,
לוחמים נועזים שהקריבו הכול…
למען החוקה. -כן.
ואני בפיגור חמור מול לוח הזמנים.
"אבינו שבשמים, יתקדש שמך.
תבוא מלכותך ייעשה רצונך כמו בשמים כן בארץ…
"כי לך הממלכה והגבורה והתפארת לעולמי עולמים. אמן."
בואו נתקדם.
זו הייתה ההלוויה הכי קצרה שהייתי בה.
זה היה נורא. פשוט נורא.
ונסענו עד בוסטון.
אכתוב מכתב. -אחותי לוויניה המסכנה והאהובה.
דודה ויני. נקראתי על שמך.
כולם, תראו.
הציפור מדברת אלינו.
אוי, אמילי, בבקשה. לא עכשיו.
בסדר, בואו נביא את הכרכרה, מצפה לנו דרך ארוכה הביתה
ולא כדאי שניתקע מאחורי מצעד.
מצעד נוסף?
כן. כל הבחורים שיוצאים להצטרף למלחמה.
מלחמות אזרחים הורסות הכול.
תמשיכי.
אל תפסיקי.
אמילי.
בואי להביא את הכרכרה!
אלוהים, יש לנו המון על מה לדבר.
כמו הציפור שראיתי הרגע.
ציפור קטנה נחתה על הארון של הדודה לוויניה.
זה היה כמו… סמל או… מטאפורה.
זה היה כמו מסר מדודה לוויניה שאומר לי להמשיך לכתוב,
להמשיך להאיר את החשכה ולא לוותר לעולם.
מוות, אתה…
אתה בסדר? -לא.
אני מרגיש חרא.
אוי, לא. מה קרה?
זו המלחמה הארורה הזו.
היא נמשכת עוד ועוד ומוציאה את כל הכיף מהעבודה שלי.
נהגתי ליהנות מאוד למצוא דרכים יצירתיות להרוג אנשים.
האיש הזה ייפול מגשר.
הטמבל הזה ישתה קצת רעל.
השניים האלה יהרגו זה את זה מתוך אהבה.
אבל עכשיו זה אותו הדבר שוב ושוב.
קליע, נמק,
קליע, נמק.
זה חוזר על עצמו.
אני חושב שאני מדוכא.
וואו.
אז אפילו למוות יש ימים רעים.
אמילי…
אני צריך עצה. -עצה?
כן, בשביל זה באתי. אני זקוק לעזרתך.
בסדר, כן. שאל אותי מה שאתה רוצה.
אז את כותבת שירים. -כן, נכון.
שירים מבריקים.
שירים ייחודיים. -תודה.
מלאי השראה.
למרות שהחיים שלך די שגרתיים.
שגרתיים? אני…
אני לא בטוחה שזה… נכון.
כלומר, החיים שלך די משעממים.
את בקושי עוזבת את העיירה הקטנה שלך,
את עדיין גרה בבית של אבא שלך,
כל יום נראה אותו הדבר, אבל את מלאת השראה בכל זאת.
מאיפה מגיעה האש הזו?
טוב…
כל עוד אני כאן,
אני רוצה לעשות משהו בעל משמעות.
אני מתכוונת למשהו בעל משמעות אמיתית.
זה גדול מתהילה או מכסף.
זה נועד לשנות חיים של אנשים.
זה נועד לעזור להם להחלים.
לעזור להם לשרוד.
אני רוצה להיות הציפור הקטנה הזו.
מקור האור באפלה.
אני רוצה להעניק לאנשים תקווה.
תקווה.
אני מאמינה שלשירה יכול להיות כוח.
אפילו יותר משיש לך.
אני רצינית.
המוות יכול לקרוע אנשים לגזרים, שירה יכולה לחבר אותם בחזרה.
אז את בעצם אומרת…
שאני נוסך בך השראה.
תמיד.
הגענו הביתה, תודה לאל שהגענו הביתה.
זו הייתה הלוויה מקסימה.
לא נכון. תפסיקי לנסות לשכנע אותי.
זה היה אסון. אימא שלכן צודקת.
כבר בלעתי זבובים באופן טקסי יותר.
הדברים שהכומר אמר לא משנים.
הרגשתי את הרוח של הדודה לוויניה שם. באמת.
פשוט הרגשתי אותה.
אימא, את יודעת שהיא תמיד אמרה לנו למצוא אור,
נכון? ולנוע לעבר שמחה ותקווה.
תקווה.
אני צריכה עיפרון.
אם הרוח של הדודה לוויניה הייתה שם, למה היא לא פנתה אליי?
אמילי, אל תרגיזי את אימא שלך.
אני לא. אני רק רוצה לעזור. אימא…
ואיפה אוסטין היה לעזאזל?
הוא לא יכול להגיע להלוויה של דודה שלו? -תקווה היא…
תקווה היא ציפור. לא, זה… -זה חוסר כבוד.
זה מביך. אני יכול לשמוע את בוסטון מרכלת ומתלחששת.
הוא אכזב אותנו שוב.
עזוב אותו במנוחה, אדוארד. -לא.
לא אנמיך ציפיות מהבן שלי.
מישהו הגיע. -אני אפתח.
ההתנהגות שלו הולכת ומחמירה. הוא שותה כל הזמן.
אני לא סובל את זה. -זה המצב.
לא. לא אעמוד מנגד ואראה את הנער הזה מתדרדר.
במיוחד כשכולנו יודעים… -סו.
שאשתו עומדת ללדת.
דידיתי לכאן כמו ארי ים דפוק.
את ארי ים חמוד.
תיכנסי.
אמילי, מי הגיע? -זו סו.
יפה מצידה שהגיעה.
איך הייתה ההלוויה?
איומה, סו. יפה מצדך שהגעת.
הייתי מוכנה הבוקר, הכרכרה שלכם לא באה לאסוף אותי.
הנחנו שתיסעי במרכבה משלך עם אוסטין.
אוסטין הגיע מאוחר אמש
והבוקר היה… לא פנוי.
לא מקובל עליי.
אני מצטערת מאוד שפספסתי את זה.
תודה, סו.
לא הכרתי את הדודה לוויניה היטב, אבל תמיד הערכתי אותה.
כולם העריכו אותה. היא הייתה אדירה.
איך את מרגישה, סו?
נראה שאת מחשבת להתפקע.
כן, אני בהחלט בשלב שזה כבר לא כיף.
אפשר להביא לך משהו? מים?
האמת היא שאשמח לשכב.
אני יודעת שההליכה בין הבתים שלנו קצרה,
אבל אני מרגישה שטיפסתי על הר הרגע.
אני בטוחה. אז בואי נעלה למעלה כדי שתוכלי לנוח.
כן. -לא, זה לא מנומס.
שתיכן צריכות להישאר למטה ולהגיד שלום לאורחים שלנו.
אני באמת…
היא רק תנוח קצת ואז נהיה מוכנות לארח.
היא פספסה את ההלוויה, היא יכולה לפחות להיות כאן בקבלת הפנים.
הייתי אומר זאת גם על אוסטין, אבל איפה הוא לעזאזל?
אדוארד, תפקידה של אישה
הוא לוודא שכל האחרים מאושרים בכל עת ובכל מחיר.
אני מצטערת, אבל זה פשוט לא תקף לגבי גברים.
סו עייפה בצדק.
תראי אותה. -לא אכפת לי אם היא בגודל של קנזס.
תודה.
בחייך, כולם אוהבים את קנזס.
היא בדיוק הפכה למדינה.
אלווה אותך למעלה, ננוח קצת. אימא, אחזור מייד.
בואי נעלה…
איך הייתה ההלוויה?
אלוהים.
אני לא יכולה להישאר זמן רב, בסדר?
אימא שלי צריכה אותי.
גם אני צריכה אותך.
קשה להאמין שנכנסנו יחד למיטה הקטנטנה הזו.
עכשיו אנחנו שלושה. -כמעט.
סו, סו…
את יודעת שאני רוצה מאוד להתמזמז איתך עכשיו.
אבל… את בהיריון מאחי.
אז מה? זה לא משנה דבר.
אני אוהבת רק אותך.
תשמעי… זו הייתה תאונה.
זה היה טיפשי. זה לא היה קורה… -לא, אני לא רוצה לדעת.
אמילי, תקשיבי לי.
אני אוהבת אותך.
תמיד אהבתי אותך.
וגם התינוק הזה יאהב אותך.
ההיריון הופך אותך מושכת יותר. זה דפוק.
את מרגישה את זה?
וואו.
יש אדם שלם שם.
הוא יגיע בקרוב מאוד.
את מפחדת?
לא. בכלל לא.
לאורך כל ההיריון,
חשתי תחושה מוזרה של שלווה.
שלווה?
באמצע מלחמה?
אני באמת הכי מאושרת שהייתי אי פעם.
רק שאני מצטערת שהתינוק הזה לא שלך.
כלומר, אני…
הלוואי שהוא היה שלך ושלי, יחד.
למה לא יכולות להיות לתינוק שתי אימהות?
הייתי רוצה שנגור בבית קטן, רק אנחנו,
ונגדל את התינוק הזה יחד.
מעולם לא רציתי ילדים.
כבר יש לי רבים.
השירים שלי הם הילדים שלי.
הם גוזלים את כל האנרגיה שלי, להאכיל אותם, לעזור להם לגדול.
היה לי פרץ שירה שלם בהלוויה של הדודה לוויניה היום.
אני חייבת לכתוב את זה.
תקווה. תקווה. תקווה היא ציפור…
תקווה היא… דבר קטן.
אני מקווה שהתינוק הזה יצא בקרוב.
בטח לא יהיה לך זמן רב לשירים שלי כשהתינוק יגיע.
אמילי, זה לא נכון.
תמיד יהיה לי זמן לשירים שלך.
אני מבטיחה.
אם כך, גם אני אוכל לנסות לפנות קצת זמן לתינוק שלך.
באמת?
רק… רק קצת?
אני רק מקווה שהילד יהיה דומה לך ולא לאוסטין.
שלום לכולם. חזרתי.
אלוהים. הוא הגיע. -ברוך הבא, מר אוסטין.
אני לא יכולה להתמודד איתו.
כדאי שארד למטה.
את מוכנה…
את מוכנה לבוא ולנשק אותי, בבקשה?
אימא, אני מצטער.
אוסטין, איפה היית? -לא התעוררתי בזמן. אני מניאק.
אבל הבאתי לך פרחים.
אני סולחת לך ואוהבת אותך בלי תנאי.
אוסטין, אתה יכול להצטרף אליי במשרד שלי?
כן, אני יכול.
אבל אבא, אל תשכח שהראש שלי הורג אותי.
מגי, שימי אותם במים, בבקשה.
זר די רעשני, מה? -כן, מתחשב מאוד מצדו.
אמנם איבדתי אחות, אבל יש לי עדיין בן מושלם.
אגיד לך את האמת, אוסטין, אני מוטרד.
אני מוטרד מאוד.
בעיות בבטן שוב? אתה משלשל?
אתה יכול להיות רציני לרגע, בבקשה?
שלשול זה די רציני, אבא.
אוסטין, אני לא רוצה להפוך את זה לסכסוך נוסף בינינו.
אבל אני צריך שתבין שאני מפחד.
לא, ההתנהגות שלך. אלוהים אדירים.
השתייה, רדיפת הנשים…
אני רואה אותך הופך לאבי בימיו האפלים ביותר.
תשמע.
אני מבין שגבר צריך להשתחרר קצת מדי פעם.
גם אני כייפתי פעם או פעמיים.
אבל המצב שלך…
אתה כבר לא ילד.
אוסטין, אתה עומד להפוך לאב.
אני בכלל לא בטוח שהתינוק שלי.
אבא, אתה בסדר? -כן.
אני בסדר, אמילי. אני בסדר.
זה שום דבר.
מישהו הגיע. -בסדר.
זה שום דבר.
אני אפתח. -בסדר.
בטי! ברוכה הבאה, תיכנסי.
הבאתי את כובע ההלוויות החדש של אימא שלך.
היא תשמח לשמוע.
כלומר, לא תשמח, אבל היא תפגין את כמות הרגש הראויה לכובע.
הרעלה מחוברת, כמו שהיא ביקשה.
סליחה שאיחרתי בכמה ימים.
יש דרישה גדולה מאוד לבד שחור. יש אלמנות בכל מקום לאחרונה.
אני נשבעת שאני לא זוכרת איך נראית אישה מאושרת.
אני די מאושרת היום.
אני יודעת שזה מוזר.
לא קברת את דודה שלך הרגע?
כן.
כן, אבל זה… זה העניין.
תביני, הרגשתי שהתחברתי לדודה לוויניה בבית הקברות.
כאילו שהיא שלחה לי מסר,
והמסר היה, "תהיי עליזה. תעניקי תקווה לאנשים."
זה באמת מוזר.
אני יודעת.
שמעת מהנרי לאחרונה?
לא, כבר כמה שבועות לא.
אבל הוא כותב לך בנאמנות… -להלן.
הוא כותב להלן, וזה משמח אותה מאוד.
אבל עבר חודש ולא שמענו מילה.
הלן לחוצה מאוד.
כמעט מתחשק לי לכתוב לה מכתב בעצמי ולהעמיד פנים שהוא מהנרי,
רק כדי שלא תבכה עד שהיא נרדמת בכל ערב.
בטי, תקשיבי לי.
הנרי יהיה בסדר.
הוא ישרוד, בסדר?
מכתב נוסף יגיע.
ימים טובים יותר נמצאים באופק, אני אומרת לך,
אנחנו חייבות לשמר את התקווה.
חשבתי שמשוררים… אמורים להימנע מקלישאות.
עכשיו, שאתן את זה לאימא שלך?
כן, היא במטבח.
הגיע הזמן להוציא את העוגות לסלון, גברת ד'.
כן, וצריך לצחצח את הכפות. הכפות.
היא לא מגיבה לדחיפות המצב.
אימא, בטי כאן. היא הביאה את הכובע החדש שלך.
למי אכפת מכובעים?
וואו. היא במצב גרוע.
אני מיואשת.
אני חשה ייאוש עמוק וחסר תחתית.
יש לך עדיין תחתית, גברתי,
ואת צריכה להוציא אותה מהכיסא הזה.
אימא, תקשיבי לי.
הדודה לוויניה אמרה לנו תמיד שעלינו לעשות מה שאנחנו אוהבים ואת אוהבת להגיש תה.
איש לא יגיע. -זה לא נכון.
למה שמישהו יבוא?
איזו משמעות יש למותה של זקנה
כשצעירים אמיצים מתים בכל רגע?
בסדר, אולי לא אכפת להם מדודה לוויניה,
אבל אמרתי לכולם שיהיו מאפים.
הגענו.
איפה הארון?
היכנסו. בואו.
חדשות רעות נוספות מווירג'יניה היום.
שתי ספינות קרב של האיחוד הוטבעו.
אני כבר לא יכול לקרוא את החדשות, אני נשבע.
המלחמה הזו פשוט לא נגמרת.
אני יודעת, זה כאילו… מתי נוכל לחזור לשגרה?
חוששני שלעולם לא נחזור לשגרה.
או שאולי זו השגרה עכשיו.
השגרה החדשה.
כן. השגרה הזו מבאסת.
אז עברו שנתיים מאז שבעלי מת,
אז אני חושבת שתקופת האבל העמוק שלי נגמרה.
אז אני צריכה להחליף את האפור והשחור שלי בצבעים.
מה דעתך?
אם את מבקשת שאתפור לך שמלה,
דעי שאגיע להזמנה שלך רק עוד כמה שבועות,
אני עמוסה מאוד במתפרה. -תיארתי לעצמי.
כולם זקוקים לבגדי אבל.
כן, העסקים פורחים.
המלחמה הזו הגיעה משום מקום.
אני לא בטוחה, אני חושבת שהיה די ברור שהכיוון שלנו לא חיובי.
כן, ברור.
מאז שהמדינה הזו נוסדה.
אני פשוט לא מבינה למה זה חייב לקרות בשנות ה-20 לחיינו.
היינו יכולים ליהנות מאוד.
כן, זה נכון.
בחיי, אם זה היה קורה לי בשנות ה-20 לחיי…
הייתי מתאבד.
תמיד החתיכים מתים. שמתם לב?
אלוהים לא יכול לקחת מישהו שאני לא נמשך אליו?
ויני, זה מזכיר לי,
חדשות עצובות מאוד.
מה? -ג'וזף ליימן מת.
סליחה, מה?
הייתי בחנות הכלבו ומישהו קיבל על זה מברק.
נראה שהוא נורה בקרב בניו אורלינס.
אבל ג'וזף ליימן? עזב את העולם לעד?
אלוהים, לא יכול להיות שזה קורה.
ג'יין, אהבתי אותו.
מותק, אני מבינה.
אני אלמנה. -לא.
אני אלמנה. אלמנה פי אלף.
הספינה הפליגה ועכשיו גם ג'וזף?
אתם קולטים שכל בחור שהתנשקתי איתו מת?
לא רק התנשקת איתם, מותק.
אימא?
מה קרה, אימא? אני יכולה לעזור?
בדיוק כמו שחזיתי.
איש לא בא.
מה? הבית מלא באנשים.
אלה רק החברים שלכם. לא שלי.
לא של דודה ויני.
העולם שגדלנו בו אבד
ואיש לא יזכור את אחותי.
האם אלה בנות דיקנסון היפות שרואות עיניי?
מר קונקי. באת.
אכן.
טוב כל כך לפגוש אותך, איתמר.
יפה מצדך שבאת כדי להשתתף בצער על אובדנה של לוויניה יקירתנו.
למעשה,
באתי דווקא אל אמילי.
אליי? -כן.
האם יש מקום שנוכל לשוחח בו בפרטיות?
אני…
מה?
אני מניחה שתוכלו לשבת במרפסת הצדדית.
מושלם. נהדר. נלך?
בבקשה.
ותנחומיי, כמובן.
היי.
אוסטין, אסור לנו.
כולם יודעים.
בחייך, ג'יין. נשקי אותי.
לא, זה לא ראוי.
אשתך עומדת להתפקע.
לסו לא אכפת.
לי אכפת. תחשוב על הילד שלך.
אני חושב על בן הסנדקות שלי.
בילי אהב את סוס הנדנדה ששלחתי?
מאוד.
אז אבוא הערב לראות אותו רוכב עליו.
לא, אנחנו לא יכולים להמשיך בזה.
ג'יין, בחייך.
את יודעת שסו ואני לא אוהבים זה את זה.
כן, ובכל זאת הצלחת להכניס אותה להיריון.
סו. -שלום, ג'יין.
איך את מרגישה?
אני בסדר. ארגיש טוב יותר כשהתינוק הזה יצא.
זה ודאי יקרה בקרוב מאוד.
בקרוב מאוד.
נתראה הערב.
לא.
אוולינה. -אמילי.
כן. אני יודע כמה חיכית שנוכל לנהל את השיחה הזו.
מובן שאני…
רציתי להפגין כבוד לדודה שלך.
בטח.
אבל עכשיו אני יכול סוף כל סוף לפנות אלייך לאור השמש
ולהביע בפנייך…
את התקווה שלי.
התקווה שלך למה?
אוו… אמילי יקירתי, את ודאי יודעת כמה אני מעריך אותך.
האמת היא שלא ידעתי.
את רוח קטנה ומבריקה.
בת אוהבת ובריאה שמרפרפת בקן שלה
ומצייצת את שירה המתוק, גורמת לכולם לחייך.
אני די בטוחה שאיש לא תיאר אותי כך מעולם, אבל בסדר, אקבל את זה.
כן, זה נכון.
את ציפור שיר מלאת אהבה.
וזו הסיבה שאהיה מאושר מאוד אם… תצטרפי אליי
בקן הריק שלי.
לא, אל תעשה זאת. -לא, אני יכול, למרות בעיות הברכיים שלי.
אמילי, תוכית קטנה שלי.
תינשאי לי?
אני… אני לא…
אני יודע כמה זמן חיכית.
הזדקנת.
אני הזדקנתי? אתה הזדקנת.
לא, יחסית לגבר, אני דווקא די צעיר,
את, לעומתי, מבוגרת ושברירית, יחסית לבת.
אבל אני מאמין שעוד יש חיים בלב המתוק שלך.
צייצי בשבילי, ציפור קטנה.
מר קונקי, קום בבקשה.
תודה.
זה באמת כאב מאוד.
לא אתחתן איתך.
חזרי שנית?
לא אתחתן איתך.
למה לא?
כי…
אני לא יכולה.
אני צריכה להיות כאן למען המשפחה שלי.
המצב אפל ונורא עם המלחמה והאובדן של הדודה לוויניה.
הם זקוקים לי. באמת.
אז אבדה תקוותי.
"'תקווה' היא הדבר עם הנוצות."
אני לא יודע מה זה אומר. -גם אני לא בטוחה.
סליחה על ההפרעה. -כן, לכי מכאן.
את לא מפריעה. בבקשה.
אני פשוט צריכה לצאת,
ואמילי, עוד לא הספקנו לדבר על כובע ההלוויות החדש שלך.
כוב… בטי, אני לא…
הכובע החדש שלי!
זה… נכון. אני… טוב, זה די דחוף.
מר קונקי, סלח לי. זה עניין נשי.
אתה לא תבין. -מה? אני לא שומע אותך.
אני צריכה ללכת! להתראות!
איך ידעת שאני צריכה אותך?
אני יודעת מה קורה
כשאיתמר קונקי מוציא גברת צעירה למרפסת.
אז את חושבת שאני צעירה? וואו. -כן, כלומר… לא מאוד.
כן, אני רווקה מזדקנת. בודדה בטירוף.
כן, זה נכון לגבי שתינו.
אני אומרת לך, הנרי יכתוב.
אל תוותרי.
קדימה!
דיו!
הדרום שם?
כדאי לך להמשיך לכיוון הזה.
זה הדרום?
אבל הרגע הגעתי מהכיוון הזה. אני מנסה ללכת דרומה.
למה שתלך לשם?
תודה.
אוסטין, אתה יכול להעביר לי את הגזר?
זה הסוד הקטן שלנו, אל תגלה לאיש.
אתה רוצה לטעום אפונה?
זה טעים? אתה רוצה עוד?
כמה חתולים יש לך, וין?
המון.
אולי אאמץ שועל.
זה שיקי.
משפחה, ברשותכם…
כמה מילים.
זה היה יום עצוב בשרשרת של ימים עצובים.
וכשהמלחמה הזו החלה רבים חשבו שהיא תסתיים מהר,
ואנחנו מוצאים את עצמנו שנים בתוך האפלה שלה והסוף לא נראה באופק.
כל חברה, בדרכה, היא כמו משפחה.
ונראה שבני המשפחה האמריקנית שלנו כבר לא סובלים זה את זה.
הם רואים רק את הרע זה בזה. לא את הטוב. זה חבל.
אני לא יודע מה טומן בחובו העתיד למשפחה האמריקנית הזו.
אבל למען כולנו,
במיוחד למען הקטנטן שגדל עכשיו בתוך הבטן של סו,
למענו יותר מכול,
אני מקווה שנזכור לראות את הטוב זה בזה.
ונזכור את חובותינו… זה לזה.
זה הכול. זה הכול.
יכול להיות שזו בת. -אני מקווה.
ואז נוכל לקרוא לה לוויניה.
כיף.
טוב, בואו נאכל.
לא, אל תאכלו.
יש לי משהו להגיד.
אני מקווה שזה בקשר לאחותי כי אדוארד לא הזכיר אותה.
סליחה? אמרתי שזה יום עצוב.
למה חשבת שאני מתכוון? -אף מילה. אף זיכרון מלא אהבה.
אל תאשימי אותי בכך שההלוויה הייתה קצרה מדי.
אמילי, תגידי בבקשה משהו על הדודה לוויניה.
אני מתכוונת להגיד. -אני גוועת ברעב, יפריע למישהו…
שלא תעזי לגעת באוכל הזה לפני שאמילי תסיים את ההספד.
אני רוצה להגיד משהו לכבוד דודה לוויניה.
אבא, כמו שאמרת,
זו תקופה אפלה מאוד.
אבל אני חושבת שזו תקופה טובה לשבת סביב השולחן הזה יחד.
האובדן של הדודה לוויניה הזכיר לי כמה אני אוהבת את המשפחה הזו.
ובדיוק כמו שדודה לוויניה הייתה מקור של אושר ואור,
אני רוצה להיות כזו, למען כולכם.
דבר לא חשוב לי יותר מהאנשים שנמצאים כאן הלילה.
והדבר היחיד שאני רוצה הוא למצוא דרך לשמר את התקווה למענכם.
ילדה יקרה ורהוטה שלי.
אמילי, זה היה מקסים.
מתוק מאוד, אם.
וואו.
זה היה בולשיט.
סלח לי?
תשמעי, אני מצפה לזבל כזה ממנו,
אבל ממך, אמילי?
ממך אני מצפה לרף גבוה יותר. -התכוונתי לכל מילה שאמרתי.
"הדבר היחיד שחשוב לי הוא המשפחה"?
כן. -את עושה צחוק?
המשפחה הזו היא בדיחה.
בני המשפחה הזו שונאים זה את זה. המשפחה הזו היא ערמה ענקית של שקרים.
בחיי, הנישואים שלי הם שקר.
אבל את יודעת את זה, מה, אמילי? -אוסטין, תפסיק.
הוא שיכור. טוב, הוא שיכור שוב.
אז מה?
למה שלא אשתה?
בדיוק כמו שאבא שלך שתה. גם הוא היה אומלל.
כל בני דיקנסון היו אומללים תמיד.
אתה וידאת את זה, מה?
כן.
לא הרשית לי להיות מאושר.
לאיש מאיתנו אסור להיות מאושר. תודות לך.
בדיוק. אתה שמרת אותנו בכלובים.
קצצת את הכנפיים שלנו. לא נתת לנו לעוף!
אוסטין, בבקשה.
לוויניה…
תסתכלי על עצמך.
את לבד. אומללה. אבודה.
בדיוק כמו אמילי. בדיוק כמוני. -אתה צריך להפסיק.
גם לי היו חלומות.
רציתי לנסוע למערב.
זוכרים?
אבל הוא לא הרשה לי.
יצאתי מערבה בסוף.
יצאתי מערבה עד קצה הרחוב הדפוק.
אוסטין, זה מספיק!
אל תדבר אליי כך!
אל תדבר אליי כמו אל ילד!
אני גבר, לעזאזל!
אני גבר שבור ואומלל בארץ שבורה ואומללה
שחייו נהרסו על ידי תירוץ עלוב לאב.
אתה תפסיק!
אתה תפסיק…
אבא?
אלוהים אדירים! אבא!
אוסטין, הרגת אותו. הרגת את אבא!
אבא? אבא, אתה שומע אותי?
אבא, אתה חי?
האם תוכל לראות
אוסטין, תסתלק מכאן!
בשחר המוקדם… -תסתלק!
את לא צריכה להגיד לי להסתלק כי אני עוזב.
אני פורש.
אתה שומע, אבא?
אני פורש מהמשפחה הזו.
הוא עוד נושם.
בסדר. הוא עוד נושם. אל תיכנע, אבא.
אלוהים.
"תקווה היא הדבר עם הנוצות…"
"שיושב בנשמה
ושר מנגינה חסרת מילים
ולא מפסיק בכלל…"
תרגום: אסף ראביד