Under borgerkrigen nåede Emily Dickinson nye højder som digter.
Hun skrev energisk i de år
i et tempo og med en intensitet uden sidestykke.
Næsten et digt om dagen.
Værkerne er blevet kaldt
"en stor klassisk fordybelse i et personligt inferno".
Men grundet hendes tilbagetrukne liv
bliver Dickinson ikke anset som "krigsdigter".
De færreste ser Emily Dickinson
som en stemme med evnen til at tale for en nation.
Her!
Alene, men ikke ensom Din sandheden afsløres med tiden
Når du drager ud på en rejse I hvad det kræver at være en kvinde
Ja, inderligt håber vi, og indtrængende beder vi om,
at denne jammerlige krig snart må få ende.
Men den almægtige har sin egen vilje,
og Herrens dom er altid sand og retfærdig.
Så lad os kæmpe videre.
Lad os forbinde nationens sår.
Lad os sørge over denne tapre unge mand, som gav sit liv for vort land.
Undskyld?
-Tapre unge mand? -Ja, som jeg sagde.
-Det er ikke en soldat. Det er min søster. -Hvabehar?
Vi er kommet for at begrave min elskede søster,
Lavinia Norcross Norcross. Hun blev gift med en fætter.
-Det må være en fejl. -Nej, fejlen er Deres, pastor.
Kan vi fortsætte og få begravet vores døde på respektfuld maner?
-Det er jeg frygtelig ked af. -Ja.
Jeg har ikke tid til at begrave en gammel kvinde.
15 ædle unionister skal begraves i dag.
Modige krigere, som har ofret alt i forfatningens navn.
Og jeg er langt bagud.
"Fadervor, du som er i himlene. Komme dit rige, ske din vilje.
Thi dit er riget, magten og æren i evighed, amen."
Videre.
Mit livs korteste begravelse.
Det var skrækkeligt. Og vi er taget helt til Boston.
-Jeg skriver et brev. -Stakkels elskede søster Lavinia.
Tante Vinnie. Jeg er opkaldt efter dig.
Hov, se.
-Fuglen taler til os. -Åh, Emily, ikke nu.
Lad os hente vognen. Vi har langt hjem.
-Vi kunne havne bag en parade. -Endnu en parade?
Ja. Alle de drenge, der drager i krig.
Borgerkrig ødelægger alt.
Kom bare. Hold ikke op.
Emily! Kom og hent vognen.
Vi har så meget at tale om. Jeg så en fugl lige før.
En lille fugl landede på tante Lavinias kiste.
Den var som et... et symbol eller en... en metafor.
Som en besked fra tante Lavinia selv, om at jeg skulle skrive videre,
sprede lys i mørket og aldrig opgive håbet.
Død, er du...
-Er du okay? -Nej. Jeg har det ad helvede til.
Åh nej. Hvad er der galt?
Det er den skide krig. Den trækker ud og fjerner alt det sjove ved mit arbejde.
Før morede jeg mig med at finde kreative måder at slå ihjel på.
En, der falder ud fra en bro. En tåbe, der drikker en lille smule gift.
To, der dræber hinanden af kærlighed.
Nu er det bare det samme igen og igen. Kugle, koldbrand.
Det er så ensformigt.
-Jeg er vist deprimeret. -Nå, selv Døden har dårlige dage.
Emily...
-Jeg har brug for et råd. -Et råd?
-Ja, jeg kom for at få lidt hjælp. -Okay, så bare spørg.
-Du skriver digte. -Ja, jeg gør.
-Fremragende digte. Enestående digte. -Tak.
Meget inspirerende.
Selvom du lever et temmelig begivenhedsløst liv.
Begivenhedsløst? Jeg... Det er vist ikke helt... sandt.
Hold nu op. Dit liv er kedeligt.
Du forlader stort set aldrig din by. Du bor stadig hos din far.
Alle dage er stort set ens, men du forbliver inspireret.
Hvor får du det fra?
Ser du, så længe jeg er her,
vil jeg gøre noget, der betyder noget. Der virkelig betyder noget.
Det er større end berømmelse og penge.
Det handler om at ændre folks liv.
Om at hjælpe dem til at blive helbredt. Hjælpe dem med at overleve.
Jeg vil være den lille fugl.
Det lille lys i mørket. Jeg vil give folk håb.
Håb?
Jeg mener, at poesi har magt. Endnu større magt, end du har.
Jeg mener det.
Døden kan ødelægge folk. Poesi kan lappe dem sammen igen.
Du mener altså, at...
...jeg inspirerer dig?
Altid.
Hjemme igen. Gudskelov for det.
-En dejlig begravelse. -Nej. Hold op med at manipulere mig.
Det var en fiasko. Din mor har ret. Jeg har smækket fluer mere højtideligt.
Præstens ord er ligegyldige.
Jeg kunne mærke tante Lavinias ånd. Det kunne jeg virkelig.
Mor, hun sagde altid, at vi skulle finde lyset.
Ikke? Og søge mod glæden og håbet.
Håb. Jeg har brug for en blyant.
Hvis hendes ånd var der, hvorfor kontaktede hun så ikke mig?
-Du gør din mor ked af det. -Nej, jeg vil bare hjælpe... Mor.
Og hvor var Austin?
-Hans egen tantes begravelse. -Håb...
-Håb er en fugl. Nej... -Respektløst!
Det er pinligt. Jeg kunne høre sladdertanterne hviske.
-Han svigtede os igen. -Lad ham nu være.
Nej, jeg forventer mere af min søn.
Jeg åbner.
Hans opførsel bliver værre. Han drikker hele tiden.
Det er, hvad det er.
Nej! Jeg nægter at lade ham gå i opløsning.
-Især ikke når... -Sue.
-...hans kone snart skal føde. -Jeg vraltede herover som en hvalros.
Du er en sød hvalros. Kom indenfor.
-Emily, hvem er det? -Sue.
Sødt af hende at komme.
-Hvordan gik begravelsen? -Skrækkeligt. Pænt af dig at komme.
Jeg var klar, men jeres vogn hentede mig ikke.
Vi gik ud fra, at du kørte med Austin.
Austin kom sent hjem i går, og i morges var han indisponeret.
Uacceptabelt.
-Jeg er ked af, jeg ikke var der. -Tak, Sue.
Jeg kendte ikke tante Lavinia godt, men jeg beundrede hende.
Det gjorde alle. Hun var ikonisk.
Hvordan har du det, Sue? Du ligner en, der er ved at briste.
Ja, jeg er nået til den del, hvor det ikke er sjovt mere.
-Skal jeg hente noget til dig? Vand? -Jeg vil egentlig gerne ligge ned.
Jeg ved, det var en kort gåtur, men det føltes som en bjergbestigning.
Selvfølgelig. Kom, du kan hvile dig ovenpå.
Nej, det er uhøfligt.
-I skal blive her og hilse på gæsterne. -Jeg er altså...
Hun hviler sig bare lidt, så er vi klar.
Hun deltog heller ikke i begravelsen.
Ligesom Austin, men hvor er han?
En kvindes opgave er at gøre alle glade hele tiden uanset prisen.
-Beklager, men det gælder ikke mænd. -Sue må gerne være træt.
-Se på hende. -Også selvom hun er stor som Kansas!
Nå, tak.
Pjat, alle elsker Kansas. Det er lige blevet en stat.
Vi går op og hviler... Mor, et øjeblik.
-Hvordan gik begravelsen? -Åh gud!
Jeg kan ikke blive. Mor har brug for mig.
Det har jeg også.
Tænk, at vi kunne være i den lille seng.
-Og nu er vi tre. -Næsten.
Sue... Sue.
Jeg vil gerne kysse dig lige nu.
Men... du venter min brors barn.
Det ændrer da ingenting. Jeg elsker kun dig.
Hør nu... Det var et uheld.
-Dumt. Det skulle ikke... -Nej, jeg vil ikke vide det.
Emily, hør nu efter.
Jeg elsker dig.
Jeg vil altid elske dig.
Og... barnet vil også elske dig.
Graviditeten gør dig mere sexet. Det er langt ude.
Kan du mærke det?
Et rigtigt lille menneske derinde.
Som snart kommer ud.
-Er du bange? -Nej. Overhovedet ikke.
Under hele graviditeten har jeg haft en underlig fornemmelse af fred.
Fred?
-Midt i en krig? -Jeg har aldrig været så lykkelig.
Men jeg ville ønske, barnet var dit.
Jeg mener... Jeg ville ønske, det var vores sammen. Kan det ikke have to mødre?
Jeg ville så gerne bo i et lille hus, bare os,
og have det her barn sammen.
Jeg vil ikke have børn.
Jeg har allerede så mange. Mine digte er mine børn.
Det tager al min energi at made dem og få dem til at vokse.
Jeg fik et anfald af poesi til tante Lavinias begravelse.
Jeg må skrive det ned.
Håb, håb... Håb er en... Håb er en fugl...
Håb er en... en lille ting.
Jeg håber, barnet kommer snart.
Du får nok ikke tid til mine digte, når barnet kommer.
Emily, det passer ikke.
Jeg vil altid have tid til dine digte. Det lover jeg.
Nå, men så kan jeg nok også finde lidt tid til dit barn.
Nå, kan du det?
Bare... lidt?
Bare det ligner dig og ikke Austin.
Jeg er hjemme!
-Så er han her. -Velkommen hjem.
Jeg orker ham ikke.
Jeg må hellere gå ned.
Vil du ikke...
Vil du ikke nok kysse mig?
Mor. Undskyld.
-Austin, hvor var du? -Jeg sov over mig. Jeg er en skid.
Men jeg har købt blomster.
Jeg tilgiver dig og elsker dig stadig betingelsesløst.
-Austin, kom lige ind på mit kontor. -Ja, fint nok.
Men far, jeg har en voldsom hovedpine.
Maggie, sæt de her i vand.
-En ret voldsom buket. -Ja. Meget betænksomt af ham.
Jeg mistede en søster, men har en perfekt søn.
Ærlig talt, Austin, jeg er bekymret.
Jeg er dybt bekymret.
Mavebesvær igen? Tynd mave?
-Vær venligst alvorlig et øjeblik. -Diarré er alvorligt, far.
Jeg ønsker ikke, at det ender i endnu et skænderi.
Men du må forstå, at jeg er bange.
Nej, din opførsel. Gudfader! Drikkeriet, damerne...
Du ender som min far i hans mørkeste tid.
Hør nu, jeg forstår godt, at en mand har brug for at afreagere.
Jeg har endda selv moret mig en gang eller to.
Men din situation... Du er ikke et barn længere.
Austin, du skal snart være far.
Jeg ved slet ikke, om barnet er mit.
-Far, er du okay? -Ja.
Jeg har det fint.
Det er ingenting.
Der kommer nogen.
Det er ingenting.
-Jeg åbner. -Godt.
Betty! Velkommen. Kom indenfor.
-Jeg har din mors begravelseskyse med. -Nå, det bliver hun glad for.
Måske ikke glad, men den passende følelse over en begravelseskyse.
Der er sat grædeslør på, som hun bad om. Beklager, at den er forsinket.
Der er mangel på sort crepe med alle de enker nu om dage.
Jeg kan slet ikke huske, hvordan en glad kvinde ser ud.
Jeg var ret glad i dag.
-Jeg ved, det er mærkeligt. -Da I begravede din tante?
Ja.
Men det var derfor. Jeg følte en kontakt til tante Lavinia på kirkegården.
Hun sendte mig en besked, og beskeden var: "Vær livsglad. Giv folk håb."
-Det er mærkeligt. -Ja.
-Har du hørt noget fra Henry? -Nej. Ikke i flere uger.
-Han skriver ellers så troligt... -Til Helen.
Han skriver til Helen. Det betyder alt for hende.
Men der er gået en måned uden et ord. Helen er helt ude af den.
Jeg skriver snart selv til hende og lader, som om det er fra Henry.
Så hun ikke skal græde sig selv i søvn.
Betty, hør godt efter.
Henry klarer den.
Han overlever. Hører du? Der kommer et brev.
Vi går lysere tider i møde. Vi må holde håbet i live.
Jeg troede, digtere helst undgik klichéer.
-Nå, skal jeg give den her til din mor? -Ja, hun er i køkkenet.
Nu bærer vi kagerne ind i salonen, fru D.
Ja, og skeerne skal pudses. Skeerne!
Hun reagerer ikke på situationens alvor.
Mor, Betty er her med din nye kyse.
Hvem kan tænke på kyser?
Uha, den er gal fat med hende.
Jeg er fortvivlet. En bundløs fortvivlelse uden ende.
Men De har en ende, frue. Og den er De nødt til at lette fra stolen.
Mor, hør efter.
Tante Lavinia lærte os at gøre, hvad vi elsker. Du elsker teselskaber.
-Ingen kommer. -Jo, de gør.
Hvorfor skulle de?
Hvad betyder en ældre dames død, når tapre unge mænd omkommer hvert minut?
Måske er de ligeglade med tante Lavinia. Men jeg har lovet alle, at der er scones.
-Så er vi her. -Hvor er kisten?
Kom indenfor.
Mere dårligt nyt fra Virginia. De har sænket to af Unionens krigsskibe.
Jeg kan ikke holde ud at læse nyheder mere.
Den krig holder bare aldrig op.
Ja, man tænker bare: "Hvornår bliver alt normalt igen?"
-Jeg frygter, at det aldrig sker. -Eller måske er det her normalt nu.
-Den nye hverdag. -Ja, men den her hverdag er dødssyg.
Det er to år, siden min mand døde, så min dybe sorgfase er vel slut?
Jeg vil skifte alt det grå og sorte ud med nogle farver. Hvad synes du?
Hvis du beder mig sy en kjole, har jeg først tid om flere uger.
-Jeg er så langt bagud. -Klart. Alle skal jo have sørgetøj.
Ja, forretningen går strygende.
Den krig kom bare ud af det blå.
Det var da ret tydeligt, at det gik den gale vej.
Ja, klart. Siden landet blev grundlagt.
Hvorfor skal det lige ske, mens vi er i 20'erne? Vi burde more os.
Det er rigtigt. Hvis det var sket, da jeg var i 20'erne...
...havde jeg begået selvmord.
Det er altid de lækre, der dør. Har I bemærket det?
Kan Herren ikke tage en, jeg ikke er vild med?
Vinnie, det minder mig om noget. En supertrist nyhed.
-Hvad så? -Joseph Lyman er død.
Undskyld, hvad?
Jeg var hos købmanden, da der kom et telegram om det.
Han blev skudt i kamp nede i New Orleans.
Joseph Lyman? Væk fra denne verden for evigt?
Åh gud, det kan ikke være rigtigt.
Jane, jeg elskede ham.
-Skat, jeg forstår det godt. Jeg er enke. -Nej.
Jeg er enke. Jeg er tusind gange enke.
Ship er væk, og nu også Joseph?
Er I klar over, at alle de drenge, jeg har kysset, er døde?
I lavede mere end at kysse.
Mor?
Hvad er der? Kan jeg hjælpe?
Lige som ventet. Ingen kom.
Huset er da fyldt med mennesker.
Det er kun dine venner. Ikke mine. Eller tante Vinnies.
Den verden, vi voksede op i, er væk. Ingen vil huske min søster.
Er det de smukke Dickinson-damer, jeg ser?
Hr. Conkey. Så kom De.
-Ja, jeg gjorde. -Det er dejligt at se Dem, Ithamar.
Hvor venligt af Dem at deltage i sorgen over vores kære Lavinia.
Ja, i virkeligheden kom jeg for at tale med Emily.
-Mig? -Ja.
Er her et sted, vi kan tale sammen alene?
Øh, jeg...
Hvad?
I kan vel gå ud på verandaen.
Perfekt. Ideelt. Skal vi?
Værsgo.
Og jeg kondolerer, naturligvis.
Hej.
-Austin, det går ikke. -Alle ved det jo godt.
Kom nu, Jane. Kys mig.
Nej, det er upassende. Din kone skal snart føde.
Hun er ligeglad.
Det er jeg ikke. Tænk på dit barn.
Jeg tænker på min gudsøn. Kunne Billy lide gyngehesten?
Han elskede den.
Jeg kommer forbi i aften og ser ham ride på den.
Nej. Vi... Vi kan ikke blive ved.
Jane, hold nu op. Du ved, Sue og jeg ikke elsker hinanden.
Ja, men du gjorde hende alligevel gravid.
-Sue! -Goddag, Jane.
Hvordan går det?
Fint. Det bliver bedre, når barnet kommer ud.
Det kan blive når som helst.
Når som helst.
Vi ses i aften.
Nej, det gør vi ikke.
-Evelina. -Emily.
Ja. Jeg ved, hvor længe du har ventet på denne snak.
Jeg ville jo vise din tante respekt.
Ja?
Men nu kan jeg endelig komme i fuldt dagslys og give udtryk for...
...mit håb.
Deres håb om hvad?
Min kære Ev... Emily, du må da vide, hvor meget jeg beundrer dig.
Det var jeg ikke klar over.
Du er sådan en munter sjæl.
En kernesund og kærlig datter, som flagrer rundt i sin rede
og kvidrer sin søde sang og får alle til at smile.
Sådan har ingen beskrevet mig før, men okay, fint nok.
Jo, du er. Du er en hengiven sangfugl.
Og derfor ville det gøre mig meget glad, hvis du ville... ledsage mig
i min tomme rede.
-Nej, De skal ikke... -Jeg kan godt, trods mine dårlige knæ.
Emily, min lille parakit.
Gift dig med mig?
Jeg... Jeg er ikke...
Jeg ved, hvor længe du har ventet. Du er blevet gammel.
-Mig? De er da gammel. -Som mand er jeg stadig ret ung.
Du, derimod, er ældre og svagelig af en pige at være.
Men jeg tror stadig på, at der er liv i dit søde hjerte.
Kvidr for mig, lille fugl.
-Hr. Conkey, rejs Dem op. -Tak.
Det gjorde temmelig ondt.
-Jeg gifter mig ikke med Dem. -Hvabehar?
Jeg gifter mig ikke med Dem!
Hvorfor ikke?
Ja, fordi...
Jeg kan ikke.
Jeg må blive her hos min familie.
Alting er så mørkt og forfærdeligt med krigen og tante Lavinias død.
De har brug for mig her. Det har de.
Så er der altså intet håb.
Håb er en ting med fjer.
-Det forstår jeg ikke. -Det gør jeg heller ikke helt.
-Undskyld, jeg forstyrrer. -Ja, gå din vej.
-Du forstyrrer da ikke. -Det er, fordi jeg skal snart gå,
og Emily, vi har ikke fået talt om din nye begravelseskyse.
Betty, jeg skal ikke... Min... Min nye kyse!
Det er også rigtigt! Jeg... Og det haster jo.
Hr. Conkey, undskyld mig. Damesnak.
-Det forstår De ikke. -Jeg kan intet høre.
Jeg går nu! Vi ses!
Hvordan vidste du det?
Jeg ved, hvad der sker, når Ithamar Conkey tager unge damer med ud.
-Du synes altså, jeg er ung. -Ja! Men ikke så ung.
Nej, jeg er en vaskeægte pebermø. Dødhamrende single.
Ja, så er vi jo to.
Jeg siger det jo. Henry skal nok skrive.
Giv ikke op.
Hop bare op.
Er det sydpå?
Du skulle hellere gå den vej.
Er det sydpå? Der kom jeg jo fra. Jeg vil gerne sydpå.
Hvorfor vil du dog det?
Tak.
Austin, vil du række mig gulerødderne?
Det er vores lille hemmelighed. Vil du smage en ært?
Smager den godt? En til?
-Hvor mange katte har du, Vin? -Virkelig mange.
Jeg adopterer nok en ræv. Det er chikt.
Familie, må jeg sige et par ord?
Det har været en trist dag i en lang række af triste dage.
Da krigen begyndte, troede mange, det ville gå stærkt.
Nu befinder vi os flere år dybt inde i dens mørke uden ende i sigte.
Ethvert samfund er på sin vis som en familie.
Og tilsyneladende kan vores amerikanske familie ikke længere tolerere hinanden.
Folk ser kun hinandens dårlige sider og ingen af de gode. Det er en skam.
Jeg ved ikke, hvad fremtiden vil bringe for denne amerikanske familie.
Men for vores alle sammens skyld...
...især den lille, der vokser i Sues mave, især for hans skyld,
håber jeg, at vi kan huske at se det gode i hinanden?
Og huske vores pligter. Over for hinanden.
Det var alt.
-Det kunne jo være en pige. -Det håber jeg. Så skal hun hedde Lavinia.
Hvor morsomt.
-Nå, lad os spise. -Nej, ikke endnu.
Jeg vil sige noget.
Forhåbentlig om min søster. Edward glemte jo at nævne hende.
Hvabehar? Jeg sagde, det var en trist dag.
-Hvad troede du, jeg mente? -Ikke et eneste kærligt ord.
Det er ikke min skyld, begravelsen var så kort.
Emily, sig noget om din tante Lavinia.
-Det skal jeg nok. -Jeg er hundesulten. Må jeg...
Du rører ikke den mad, før Emilys mindetale er slut.
Jeg vil gerne sige noget til ære for tante Lavinia.
Far, som du sagde,
er dette en mørk tid.
Men det er rart at sidde omkring dette bord sammen.
Tante Lavinias død har mindet mig om, hvor højt jeg elsker min familie.
Tante Lavinia var altid en kilde til glæde og... og lys,
og det vil jeg også gerne være. For jer alle.
Intet er vigtigere end dem, der er samlet her i aften.
Mit eneste ønske er at finde en måde at holde håbet i live hos jer.
Mit kære, veltalende barn.
Emily, det var smukt.
Virkelig sødt, Em.
Wow!
Sikke en gang fis.
Hvabehar?
Jeg havde ventet den slags møg fra ham. Men dig, Emily?
-Jeg troede, du var bedre. -Jeg mente hvert et ord.
"Det eneste, jeg tænker på, er familien"?
-Ja. -Seriøst? Den her familie er en joke.
Den her familie hader hinanden. Den er en stor bunke løgne.
Mit ægteskab er sgu da en løgn.
-Men det ved du jo, ikke, Emily? -Austin, stop.
Han er fuld. Igen.
Og hvad så? Hvorfor skulle jeg ikke drikke?
Som din far gjorde. Han var også ulykkelig.
En Dickinson er altid ulykkelig.
Det har du sørget for, ikke? Ja.
Du tillod ikke, at jeg var glad. Ingen af os måtte være glade.
Nemlig. Du holdt os i bur. Du stækkede vores vinger, så vi ikke fløj.
Austin, hold op.
Lavinia.
Se på dig selv. Du er alene. Ulykkelig. Fortabt.
-Ligesom Emily. Ligesom mig. -Nu holder du op.
Jeg havde også drømme. Jeg ville rejse ud vestpå, kan du huske det?
Men han ville ikke have det.
Men jeg kom vestpå. Helt over på den anden side af gaden.
Austin, nu stopper du!
Sådan skal du ikke tale til mig! Som om jeg var et barn!
Jeg er en voksen mand, for fanden.
En fortvivlet og ulykkelig mand i et fortvivlet og ulykkeligt land,
hvis liv er blevet ødelagt af hans ynkelige far.
Nu stopper du! Nu stopp...
Far?
Åh gud! Far!
Austin, du har slået ham ihjel! Du slog far ihjel!
Far? Far, er... Kan du høre mig?
Far, lever du?
Austin, gå med dig!
Forsvind!
Du behøver ikke bede mig forsvinde, for jeg går nu.
Jeg udtræder.
Hørte du det, far?
Jeg træder ud af familien.
Han trækker stadig vejret.
Han trækker vejret. Giv ikke op, far.
Håb er en ting med fjer,
som sætter sig i sjælen.
Og synger sin melodi uden ord.
Og aldrig holder op, nogensinde.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve