V období občanské války
dosáhla Emily Dickinsonová vrcholu jako básnířka.
V těchto letech psala nespoutaně,
tempem a s urputností, jež předtím ani potom neměly obdoby,
téměř jednu báseň denně.
Dílo tohoto období nazývají
„ohromný a klasický sestup do osobního pekla“.
Vzhledem k životu v ústraní
ale Dickinsonovou nepovažují za „válečnou básnířku“.
Většina lidí Emily Dickinsonovou
nevidí jako hlas schopný mluvit jménem národa.
Tady!
Království je v plamenech, krev mladého mesiáše.
Vidím hříšníky v kostele, hříšníky v kostele.
Občas jsem možná introvert.
Uvnitř zuří válka, slyším bojový pokřik.
Matky pohřbívají syny, kluci si hrají se zbraní.
Ďábel je lhář, naplň své nejdivočejší touhy.
Sama, ne však osamělá.
Tvá pravda se časem ukáže.
Až se vydáš na cestu poznání, co obnáší být ženou.
Dickinsonová
„Naděje“ je to s křídly
Ano, s láskou doufáme a vroucně se modlíme,
aby tato válečná pohroma urychleně pominula.
Všemohoucí však má vlastní záměry
a Boží soud je vždy upřímný a spravedlivý.
Tak bojujme dál.
Ovažme rány tohoto národa.
A oplakávejme tohoto udatného mladého muže, jenž položil život za tuto zemi.
Promiňte.
- Udatného mladého muže? - Ano. To jsem řekl.
Tohle ale není voják. To je má sestra.
Prosím, madam?
Přišli jsme na pohřeb mé drahé sestry
Lavinie Norcrossové Norcrossové. Vzala si našeho bratrance.
- Musela se stát chyba. - Ne, chybu jste udělal vy, otče.
Můžeme prosím pokračovat v obřadu a pohřbít naši zesnulou s úctou?
- Je mi to nesmírně líto. - Ano.
Už nemám víc času na pohřeb nějaké staré ženy.
Dnes máme pohřbít 15 šlechetných vojáků Unie,
udatných bojovníků, kteří obětovali vše
- pro věc ústavy. - Ach, jo…
A já jsem ve značném skluzu.
„Otče na nebesích, posvěť se jméno tvé.
Buď království i vůle tvá, v nebi i na zemi.
Neboť tvé je království, moc i sláva, navěky. Amen.“
Další.
- To byl nejkratší pohřeb, co jsem zažila. - Bylo to naprosto strašné.
A jeli jsme až do Bostonu.
- Napíšu dopis. - Má ubohá milovaná sestra Lavinia.
Teto Vinnie. Pojmenovali mě po tobě.
Hele. Podívejte.
Mluví s námi ptáček.
Ach, Emily, prosím. Teď ne.
Pojďme do vozu. Domů je to dlouhá cesta.
- Nechceme přece uvíznout za přehlídkou. - Další přehlídka?
Ano. Všichni ti chlapci, co odjíždějí do války.
Občanská válka ničí všechno.
Jen dál.
Nepřestávej.
Emily.
Pojď do vozu.
Bože, máme tolik co dohánět.
Třeba ten ptáček, co jsem viděla.
Tenhle ptáček prostě přilétl na rakev tety Lavinie.
Bylo to jako… symbol nebo metafora.
Bylo to jako vzkaz od samotné tety Lavinie, ať dál píšu,
ať dál zářím v temnotě a nikdy se nevzdám naděje.
Smrti, jsi…
- Jsi v pořádku? - Ne.
Všechno mě sere.
Ale ne. Co se děje?
To ta děsná válka.
Vleče se dál a dál a sebrala mi všechnu radost z práce.
Dřív mě tak bavilo vymejšlet tvořivý způsoby, jak zabíjet lidi.
Tenhle člověk spadne z mostu.
Tenhle trouba vypije trochu jedu.
Tyhle dva zabijou jeden druhýho z lásky.
Ale teď je to pořád dokola to samý.
Kulka, gangréna.
Je to děsně monotónní.
Asi mám depresi.
Páni.
Tak i Smrt má své dny.
Emily…
- Potřebuju radu. - Radu?
Jo, proto jsem tu. Potřebuju pomoct.
Tak jo. Zeptej se mě na cokoli.
- Takže ty píšeš básně. - Jo. Je to tak.
Vynikající.
- Jedinečný. - Děkuji.
Plný inspirace.
Přestože vedeš dost jednotvárnej život.
Jednotvárný? Ne…
- Neřekla bych, že to tak je. - Ale no tak. Tvůj život je dost nudnej.
Sotva vytáhneš paty ze svýho městečka.
Furt bydlíš u táty.
Každej den je stejnej, ale přesto máš furt inspiraci.
Odkud bereš ten zápal?
No…
Když už jsem tady,
chci dělat něco, co má smysl.
A tím myslím něco, co má doopravdy smysl.
Je to víc než sláva nebo peníze.
Jde o to doopravdy měnit lidský životy.
Pomáhat jim uzdravit se.
Pomáhat jim přežít.
Chci být ten ptáček.
Ten zdroj světla v temnotě.
Já chci dodávat lidem naději.
Naději.
Věřím, že poezie může mít moc.
Ještě větší, než máš ty.
Myslím to vážně.
Smrt dokáže lidi rozervat. Poezie je dokáže dát zase dohromady.
Ty teda tvrdíš,
že tě inspiruju já.
Odjakživa.
Zase doma. Díkybohu jsme zase doma.
Byl to rozkošný pohřeb.
Nebyl. Přestaň mě oblbovat.
Bylo to fiasko. Tvá matka má pravdu.
Já byl obřadnější při rozplácnutí mouchy.
Je jedno, co říkal ten duchovní.
Cítila jsem tam ducha tety Lavinie.
Vážně… vážně jsem ho cítila.
Mami, víš, že nám vždycky říkala, ať nalezneme světlo.
Viď? A ať spějeme k radosti a naději.
Naděje.
Potřebuju tužku.
Jestli tam duch tety Lavinie byl, proč se nespojila se mnou?
Emily, nerozrušuj matku.
Nerozrušuju. Chci jen pomoct. Mami…
Kde byl ksakru Austin?
- To prošvihne pohřeb tety? - Naděje je…
- Naděje je pták… Ne, to je… - Je to neuctivé.
Je to zahanbující. Úplně slyším ty klepy po celém Bostonu.
Opět nás zklamal.
- Nech ho, Edwarde. - Ne.
Nesnížím očekávání u vlastního syna.
- Někdo tu je. - Otevřu.
Jeho chování je čím dál horší. V jednom kuse pije.
- To nejde. - Už je to tak.
Ne. Nebudu nečinně přihlížet jeho rozkladu.
- Zvlášť když, jak víme… - Sue.
…jeho žena brzy porodí.
Valím se sem jak blbej mrož.
Jsi rozkošnej mrož.
Pojď dál.
- Emily, kdo je tu? - Sue.
Milé, že se ukázala.
Jaký byl pohřeb?
Úděsný, Sue. Je od tebe moc laskavé, žes dorazila.
Já byla ráno nachystaná. Váš vůz mě nevyzvedl.
Předpokládali jsme, že pojedete zvlášť s Austinem.
No, Austin dorazil domů pozdě v noci.
A dnes ráno byl indisponován.
Nepřijatelné.
Moc mě mrzí, že jsem tam nebyla.
Mockrát děkuji, Sue.
Moc jsem tetu Lavinii neznala, ale… Obdivovala jsem ji.
To všichni. Byla to legenda.
Jak se cítíš, Sue? Vypadáš, že každou chvíli porodíš.
Jo, rozhodně jsem v situaci, kdy už to není legrace.
Nedáš si něco? Vodu? Nějakou…
Vlastně bych si moc ráda lehla.
Naše domy jsou kousek od sebe, ale cítím se, jako bych zdolala horu.
To věřím. Pojď nahoru, ať si odpočineš.
- Jo. - Ne, to je neslušné.
Obě zůstaňte zde a pozdravte naše hosty.
Ne, já opravdu…
Chvilku si odpočine a pak se jim budeme věnovat.
Zmeškala pohřeb. Měla by tu být aspoň na hostinu.
Tak jako Austin, ale kde sakra je?
Edwarde, to žena má mermomocí zajistit, aby byli všichni spokojení.
Promiň, ale pro muže to neplatí.
Sue má právo být unavená.
- Podívej na ni. - A co, že je velká jak Kansas.
Díky.
Ale jdi. Kansas každý zbožňuje. Právě se z něj stal stát.
Pojď nahoru. Odpočineme si… Mami, hned jsem tu.
Dám ti…
Jaký byl pohřeb?
Ach Bože.
Nemůžu se zdržet dlouho.
Máma mě fakt potřebuje.
No to já taky.
Těžko věřit, že jsme se vešly do týhle postýlky.
- Teď už jsme totiž tři. - Skoro.
Sue, Sue…
Víš, že bych na tebe hned skočila?
Ale… nosíš dítě mýho bratra.
No a co? Tím se nic nemění.
Miluju jen tebe.
Koukni… Byla to nehoda.
- Byla to blbost. Ani by k tomu… - Ne. Nechci to vědět.
Emily, poslouchej mě.
Miluju tebe.
Vždycky budu milovat tebe.
A tohle děťátko tě taky bude milovat.
Jako těhotná jsi ještě rajcovnější. Je to pomatený.
Cítíš to?
Ty jo.
Je tam celý malý člověk.
Přijde na svět tak brzy.
Bojíš se?
Ne. Vůbec.
Celou dobu, co jsem těhotná,
cítím jen takový zvláštní klid a mír.
Mír?
Uprostřed války?
Jsem namouduši nejšťastnější za celý život.
Akorát si přeju, aby tohle dítě bylo tvoje.
Chci říct…
Kéž by patřilo nám oběma společně. Proč nemůže mít dvě matky?
Chtěla bych, abychom žily v malém domku, jen my,
a vychovávaly tohle dítě spolu.
Já nikdy děti nechtěla.
Už jich mám přeci spoustu.
Moje děti jsou mé básně.
Berou mi veškerou energii. Krmit je, pomáhat jim růst.
Na pohřbu tety Lavinie mě přepadl úplný nával poezie.
Musím to zapsat.
Naděje, naděje. Naděje je… Naděje je pták…
Naděje je… malá věc.
Snad to dítě přijde na svět brzy.
Už asi nebudeš mít tolik času na mé básně, až se to narodí.
Emily, to není pravda.
Na tvé básně budu mít čas vždycky.
Slibuju.
Tak v tom případě si možná zkusím najít trochu času na tvé dítě.
Á, to bys mohla?
Jen… Jen trochu?
Kéž by vypadalo jako my dvě, ne jako Austin.
Zdravím. Jsem doma.
- Bože. Je tu. - Vítejte, pane Austine.
Nezvládnu to s ním.
Měla bych asi jít dolů.
Můžeš jen…
Můžeš mě políbit, prosím?
Mami. Omlouvám se.
- Austine, kdes byl? - Zaspal jsem. Jsem vůl.
Ale přinesl jsem ti kytky.
Nuže, odpouštím ti a stále tě bezpodmínečně miluji.
Austine, šel bys se mnou do pracovny?
Jo, asi jo.
Ale tati, pamatuj, že mám hlavu jako střep.
Maggie, dej je do vody.
- Celkem křiklavá kytice, ne? - Ó ano. Jak pozorné.
Ztratila jsem sestru, ale zůstal mi dokonalý syn.
Budu k tobě upřímný, Austine. Mám starosti.
Mám hrozné starosti.
Zase problémy se žaludkem? Průjem?
Můžeš být chvíli vážný, prosím?
Průjem je dost vážný, tati.
Austine, nechci, aby to přerostlo v další šarvátku.
Ale musíš pochopit, že jsem vyděšený.
Ne, tvé chování. Prokrista, chlape.
To… To pití, to běhání za ženskýma…
Sleduju, jak se z tebe stává můj otec v nejhorším období.
Koukni, koukni.
Chápu, že muž občas potřebuje upustit trochu páry.
I já sám jsem si párkrát vyrazil z kopýtka.
Ale tvá situace…
Nejsi už dítě.
Austine, bude z tebe otec.
Ani nevím, jestli je to dítě moje.
- Tati, jsi v pořádku? - Ano.
Je mi dobře, Emily.
Nic to není.
- Někdo tu je. - Dobře.
Nic to není.
- Otevřu. - Dobře.
Betty! Vítej. Pojď dál.
Nesu tvé matce nový smuteční čepec.
No to bude šťastná.
Nebo ne šťastná, ať už je pro smuteční čepec vhodná jakákoli emoce.
Je na něm připevněný smuteční závoj, jak žádala.
Omlouvám se, že mám pár dní zpoždění.
O černé pásky je hrozný zájem. Dneska jsou vdovy na každém rohu.
Přísahám, že už si nevzpomínám, jak vypadá šťastná žena.
Já jsem dnes dost šťastná.
Což vím, že je divný.
- Copak jsi zrovna nepochovala tetu? - Jo.
Jo, ale o to jde.
Víš, přišlo mi, že jsem se na hřbitově s tetou Lavinií spojila.
Jako by mi posílala vzkaz.
A ten zněl: „Buď radostná. Dávej lidem naději.“
To je zvláštní.
Já vím.
Ozval se ti teď někdy Henry?
Ne. Už celé týdny.
- Ale on ti tak věrně píše… - Píše Helen.
Píše Helen. A pro ni to znamená všechno.
Ale už měsíc ani písmenko.
Helen je bez sebe.
Skoro jí chci napsat dopis sama a dělat, že je od Henryho,
jen aby každý večer neusínala s pláčem.
Betty, poslouchej mě.
Henry bude v pořádku.
Přežije. Ano?
Přijde další dopis.
Říkám ti, že se blýská na lepší časy.
Musíme v sobě živit naději.
Já myslela, že se básníci mají klišé vyhýbat.
Můžu tedy tohle předat tvé matce?
Ano, zrovna je v kuchyni.
Je čas přinést čaj a koláčky do salónu, paní D.
Ano. A lžičky potřebují naleštit. Lžičky!
Nereaguje na naléhavost situace.
Mami, je tu Betty. Přinesla ti nový čepec.
Koho zajímají čepce?
Páni. Je na tom zle.
Cítím zoufalství.
Na pozadí té hrozné tragédie.
Pozadí pořád ještě máte, madam.
A teď ho musíte zvednout ze židle.
Mami. Poslyš.
Teta Lavinia říkala, ať děláme, co milujeme, a ty ráda podáváš čaj.
- Nikdo nepřijde. - Ale přijde.
Proč by měli přijít?
Jaký smysl může mít smrt staré dámy,
když co chvíli hynou udatní mladí muži?
Třeba nepřijdou kvůli tetě Lavinii.
Ale já jim řekla, že budou koláčky.
Jsme tady.
Kde je rakev?
Pojďte dál. Sem.
Další špatné zprávy z Virginie.
Potopili dvě válečné lodě Unie.
Přísahám, že už ani nemůžu číst zprávy.
Tahle válka je prostě nekonečná.
Já vím. Člověk si říká, kdy se konečně vrátíme do normálu?
Bojím se, že do normálu už se nevrátíme.
Neboj možná je teď normál tohle.
Nový normál.
Jo. Tenhle normál je na prd.
Už jsou to dva roky, co zemřel můj manžel,
tak myslím, že moje období smutku jaksi skončilo.
Takže potřebuji místo šedé a černé nějakou barvu.
Co myslíš?
Jestli žádáš, ať ti ušiju šaty, bohužel se k tomu celé týdny nedostanu.
- Mám nápor objednávek. - To mi došlo.
Každý chce smuteční šaty.
Jo, obchod kvete.
Celá tahle válka přišla zničehonic.
Nemyslím. Bylo zřejmé, že jdeme špatným směrem.
Jo, nekecej.
Už tak od založení země.
Jen nechápu, proč se to musí dít, když je nám kolem dvaceti.
- Mohli jsme si tak užívat. - To je pravda.
Bože, kdyby se mi tohle stalo ve dvaceti,
zabil bych se.
Vždycky umřou zrovna hezounci. Všimli jste si?
To si Pán nemůže vzít někoho, kdo mě nepřitahuje?
Vinnie, to mi připomíná…
Děsně smutná zpráva.
- Co je? - Joseph Lyman je mrtvý.
Promiň, cože?
Byla jsem v obchodě a někomu o tom přišel telegram.
Myslím, že ho zastřelili v bitvě v New Orleans.
Ale Joseph Lyman? Navždy pryč z tohoto světa?
Bože, to nemůže být pravda.
Jane, já ho milovala.
Zlato, já to chápu.
- Jsem vdova. - Ne.
Já jsem vdova. Tisícinásobná vdova.
Ship je mrtvý a teď i Joseph?
Dochází vám, že každý chlapec, kterého jsem políbila, je mrtvý?
Tys je nejen políbila, zlato.
Mami?
Co se děje, mami? Můžu pomoct?
Přesně jak jsem předvídala. Nikdo nepřišel.
Co? Dům je plný lidí.
To jsou jen tví přátelé. Ne moji.
Přátelé tety Vinnie.
Svět, v němž jsme vyrostly, je pryč. Po mé sestře nikdo nevzdechne.
Vidí oko mé ty překrásné dámy Dickinsonovy?
Pane Conkey. Přišel jste.
Ano, přišel.
Tak ráda vás vidím, Ithamare.
Milé, že s námi budete sdílet tu strašlivou ztrátu drahé Lavinie.
Tedy, vlastně jdu navštívit Emily.
- Mě? - Ano.
Můžeme si někde promluvit v soukromí?
Já bych…
Cože?
Mohli byste jít na boční verandu.
Skvělé. Dokonalé. Můžeme?
Jen jděte.
A přijměte upřímnou soustrast, samozřejmě.
Hej.
Austine, nemůžeme.
Ale vždyť to každý ví.
No tak, Jane. Jen mě polib.
Ne, je to nepatřičné.
Tvá manželka každým dnem porodí.
Sue to nezajímá.
Ale mě ano. Mysli na své dítě.
Myslím na svého kmotřence. Líbil se Billymu ten houpací kůň ode mě?
Moc.
Tak já se večer stavím a podívám se, jak na něm jezdí.
Ne. Nemůžeme… Už to nemůžeme dál dělat.
Ale no tak, Jane.
Víš, že se se Sue nemilujeme.
Jo. Přesto jsi ji přivedl do jiného stavu.
- Sue! - Ahoj Jane.
Jak se cítíš?
Dobře. Budu se cítit líp, až dítě přijde na svět.
To by mělo být každým dnem.
Každým dnem.
Uvidíme se večer.
Ne, neuvidíme.
- Evelino. - Emily.
Ano. Vím, jak dlouho jsi na tenhle náš rozhovor čekala.
Jistě jsem chtěl zachovat úctu tvé tetě.
Určitě.
Ale nyní můžu konečně vyjít s pravdou na světlo
a vyjevit ti…
…svou naději.
Naději na co?
Má drahá Ev… Emily. Musíš vědět, jak moc tě obdivuji.
To jsem doopravdy nevěděla.
Jsi taková čistá duše.
Taková prospěšná, milující dcera, která poletuje kolem hnízda
a švitoří sladkým zpěvem a každému vyloudí úsměv na tváři.
Takhle mě rozhodně ještě nikdo nepopsal, ale fajn, beru to.
Ano, jsi.
Jsi milující zpěvný pták.
A proto bych byl moc šťastný, kdyby ses ke mně mohla… připojit
v mém prázdném hnízdě.
- Ale to ne! Vážně… - Ne. Dokážu to, i přes špatná kolena.
Emily, má drahá parafémo.
Vezmeš si mě?
Já ne…
Vím, jak dlouho jsi čekala.
Zestárla jsi.
Já? Vy jste starý.
Ne, na muže jsem ještě dost mladý.
Ty jsi naopak postarší a neduživá, na dívku.
Ale věřím, že je v tvém sladkém srdci stále život.
- Zacvrlikej mi, ptáčku. - Pane Conkey, prosím vstaňte.
Děkuji.
Opravdu mě to dost bolelo.
Nevezmu si vás.
Zopakuj to?
Nevezmu si vás!
Proč ne?
No protože…
…nemůžu.
Musím být tady, pro svou rodinu.
Kvůli té válce a ztrátě tety Lavinie je vše moc zlé a děsivé.
Potřebují mě tady. Doopravdy.
Pak tedy nemám naději.
„Naděje“ je to s křídly.
- Nevím, co to znamená. - Sama si nejsem úplně jistá.
- Promiňte. Nerada ruším. - Ano, odejdi.
Nerušíš. Prosím.
Já jen, že za chvíli odcházím,
a, Emily, ještě jsme neprobraly tvůj nový smuteční čepec.
Betty, já ne… já…
Můj… Můj nový… Můj nový čepec!
No to je… to je pravda! Tak… Tak to je dost naléhavé, že?
Pane Conkey, omluvte mě. Ženské věci.
- To byste nepochopil. - Cože? Neslyším.
Musím jít! Zatím!
Jaks věděla, že tě potřebuju?
Vím, co se děje,
když Ithamar Conkey vezme mladou dámu na verandu.
- Tak myslíš, že jsem mladá? Ty jo. - Ano! No, zas tak mladá ne.
Jasně. Jsem seriózní stará panna. Svobodná jak prase.
Jo, no tak to jsme dvě.
Říkám ti, že Henry napíše.
Neklesej na mysli.
Prr!
Pojď.
Hijé!
- Je to tudy na jih? - Budeš chtít jít tamhle tudy.
To je jih?
Ale odtamtud jsem teď přišel. Snažím se dostat na jih.
A proč bys to dělal?
Díky.
Austine, podal bys mi mrkev?
To je naše tajemství, nikomu to neříkej. Chceš zkusit hrášek?
Chutná? Chceš zkusit další?
Kolik teď máš koček, Vin?
Spoustu.
Můžu se ujmout lišky.
Je stylová.
Rodino, když dovolíte,
pár slov.
Dnešek byl smutný den v řadě smutných dnů.
Když tahle válka začala, mnozí mysleli, že rychle skončí.
A teď se nacházíme hluboko v její temnotě, aniž by byl konec v dohlednu.
Každá společnost, svým vlastním způsobem, je jako rodina.
A zdá se, že příslušníci naší americké rodiny se už dál vzájemně nesnesou.
Dokážou jeden v druhém vidět jen to špatné, ale nic dobrého. Je to škoda.
Nevím, co pro tuto americkou rodinu chystá budoucnost.
Ale v zájmu nás všech,
zejména toho malého, jenž roste v bříšku Sue,
v jeho zájmu především,
doufám, že nezapomeneme jeden v druhém vidět to dobré.
A nezapomeneme na úctu. Jednoho k druhému.
Toť vše. Toť vše.
- Víš, mohla by to být holka. - No to doufám.
Dáme jí jméno Lavinia.
Legrace.
Tak pojďme jíst.
Ale ne. Ještě nejezte.
Mám něco na srdci.
Doufám, že je to o mé sestře, když ji Edward výslovně nezmínil.
No dovol? Řekl jsem, že je to smutný den.
- Na co myslíš, že jsem narážel? - Ani slovo, láskyplná vzpomínka.
Neviň mě, že byl pohřeb příliš krátký.
Emily, řekni prosím něco o tetě Lavinii.
- Řeknu, vlastně. - Mám dost hlad. Nevadilo by…
Neopovaž se toho jídla dotknout, než Emily dokončí řeč.
Chci říct něco na počest tety Lavinie.
Tati, jak jsi říkal,
tohle je velmi temná doba.
Ale myslím, že je dobrá doba na to, abychom spolu seděli okolo tohohle stolu.
Ztráta tety Lavinie mi připomněla, jak moc tuhle rodinu miluju.
A stejně jako byla teta Lavinia ohromným zdrojem radosti a světla,
chci jím být i já. Pro vás všechny.
Na ničem mi nezáleží víc než na lidech, kteří tu dnes sedí.
A jediné, co chci, je přijít na to, jak pro vás uchovat naději.
Mé drahé, výřečné dítě.
Emily, to bylo nádherné.
Vážně rozkošné, Em.
Ty jo.
To byly ale kecy.
No dovol?
Víš, takovýhle žvásty čekám od něho.
Ale ty, Emily?
- Já myslel, že jsi víc na výši. - Za vším si stojím.
„Jediné, na čem mi záleží, je rodina“?
- Ano. - Děláš si srandu?
Tahle rodina je k smíchu.
V týhle rodině se všichni nesnášej. Tahle rodina je velká hromada lží.
Hergot, moje manželství je lež.
- Ale to ty víš, že jo, Emily? - Austine, přestaň.
Je opilý. Fajn. Je zase opilý.
No a co?
Proč bych neměl pít?
Stejně jako pil tvůj táta. Ten byl taky zoufalej.
Všichni Dickinsonové byli zoufalí.
O to ses postaral, viď?
Jo.
Nedovolíš mi štěstí.
Nikdo z nás ho mít nesmí, díky tobě.
Přesně tak. Držels nás v kleci. Přistřihl nám křídla. Nenechals nás letět.
Austine, prosím.
Lavinie,
koukni na sebe.
Jsi sama, nešťastná, ztracená.
- Stejně jako Emily. Stejně jako já. - Okamžitě přestaň.
Taky jsem měl sny, víš?
Já chtěl jít na západ!
Pamatuješ?
Ale on mě nenechal.
Jó, já šel na západ.
Šel jsem až na druhou stranu ulice.
Austine, to stačí!
Takhle se mnou nemluv!
Nemluv se mnou jako s děckem!
Jsem muž, do hajzlu!
Jsem zoufalej muž na dně v zoufalý zemi na dně,
jemuž zničila život tahle ubohá atrapa otce.
Přestaneš s tím!
Přestaneš s tí…
Tati?
Kristepane! Tati!
Austine, tys ho zabil. Zabils tátu!
Tati? Tati, jsi… Slyšíš mě?
Tati, jsi naživu?
Ó sděl mi, zda zříš…
Austine, vypadni odsud!
- …v ranném úsvitu… - Vypadni!
Nemusíš mi říkat, ať vypadnu, protože odcházím.
Odtrhuju se.
Slyšíš to, tati?
Odtrhuju se od týhle rodiny.
Ještě dýchá.
Tak jo. Ještě dýchá. Nevzdávej to, tati.
Bože.
„Naděje“ je to s křídly…
…co hnízdí uvnitř nás
a pěje píseň beze slov
a stále zvedá hlas.
Překlad titulků: Jiří Sailer Báseň: Jiří Šlédr