В годините на Гражданската война
Емили Дикинсън достига апогея си като поетеса.
По онова време тя трескаво пише
с темп и енергия, ненадминати преди или след това,
почти по стихотворение на ден.
Работата й през този период се окачествява като "пълно пропадане в личния й ад".
Но поради уединения си начин на живот
тя не се нарежда сред поетите на войната.
Повечето хора не приемат Дикинсън
като глас, който говори от името на цяла нация.
Насам!
Кралството гори, а млад спасител кърви.
Виждам грешници в църква, грешници в църква.
Понякога съм интроверт.
В мен се води бой, войници надават вой.
Майка погребва си сина, деца играят на война.
Дяволът ни мами, желанията ни щял да изпълни.
Сама, но не самотна,
истината скоро ще откриеш,
щом затърсиш отговора на въпроса какво е да си жена.
Дикинсън
НАДЕЖДАТА Е КАТО ПТИЦА
Да, силно се надяваме и пламенно се молим
тази пагубна война бързо да приключи.
Всевишният има своя промисъл.
Той отсъжда правилно и справедливо.
Затова нека продължим да се борим.
Нека да превържем раните на нацията.
И да скърбим за този смел млад мъж, който даде живота си за страната ни.
Извинете.
Смел млад мъж ли?
Да. Точно това казах.
Но това не е войник. Това е сестра ми.
Какво говорите, госпожо?
Събрали сме се да погребем моята обичана сестра
Лавиния Норкрос Норкрос. Защото се омъжи за наш братовчед.
Станала е някаква грешка.
Грешката е ваша, преподобни.
Може ли да продължим с опелото и да погребем мъртвата по подобаващ начин?
Много съжалявам. - Така трябва.
Нямам време за погребението на някаква старица.
Днес погребваме 15 доблестни мъже от Съюза,
храбри войници, пожертвали всичко
за конституцията. - Да.
И изоставам от графика си.
Отче наш, да се свети името Ти,
да дойде царството Ти на небето и на земята.
Твое е царството и силата, и славата вовеки. Амин.
Към следващия.
Не съм виждала по-кратко погребение.
Беше ужасно. Направо ужасно.
Дойдохме чак до Бостън.
Ще напиша оплакване. - Скъпата ми сестричка Лавиния.
Лельо Вини. Нося твоето име.
Вижте.
Птичето ни говори.
Емили, моля те, не сега.
Да докараме каретата. Чака ни дълъг път.
Да не ни забави друг парад.
Пак ли ще има парад?
Да. Много момчета заминават, за да се включат в боевете.
Гражданската война съсипва всичко.
Продължавай.
Не спирай.
Емили.
Докарай каретата.
О, боже, имаме да споделяме много.
Например току-що видях едно птиче.
То просто кацна върху ковчега на леля Лавиния.
Беше като символ или като метафора.
Сякаш леля Лавиния ми изпрати послание, за да ми каже да продължа да пиша,
да продължа да хвърлям светлина в мрака и да запазя надеждата завинаги.
Смърт, ти...
Добре ли си? - Не.
Чувствам се гадно.
Не. Какво има?
Заради проклетата война е.
Краят й не се вижда, а изтръгна цялата ми радост от работата.
Така се забавлявах да измислям интересни начини за убиване на хора.
Някой ще падне от мост.
Някакъв глупак ще си пийне отрова.
Двама ще се убият един друг от любов.
А сега се повтаря все едно и също.
Куршум, гангрена.
Голямо еднообразие.
Мисля, че съм депресиран.
И за Смъртта има лоши дни.
Емили...
Нужен ми е съвет. - Съвет ли?
Да, затова дойдох. Трябва ми помощта ти.
Добре. Питай каквото поискаш.
Пишеш стихотворения. - Да, точно така.
Брилянтни.
Уникални. - Благодаря.
С голямо вдъхновение.
Въпреки че в живота ти почти нищо не се случва.
Нищо ли не се случва? Аз...
Не мисля. Не е така.
Стига. Животът ти е доста скучен.
Рядко излизаш от малкото си градче.
Още живееш при баща си.
Дните ти са монотонни, но вдъхновението ти не пресъхва.
Откъде идва този плам?
Докато съм на тази земя, искам да постигна нещо значимо.
Говоря за нещо наистина значимо.
Нещо повече от слава или пари.
Искам да променя живота на хората.
Да им помогна да се изцерят.
Да им помогна да оцелеят.
Искам да съм онова птиче,
онзи лъч светлина в мрака.
Искам да нося надежда на хората.
Надежда.
Вярвам в силата на поезията.
По-силна е дори от теб.
Сигурна съм.
Смъртта може да съсипе хората, а поезията - да ги излекува.
Значи казваш, че...
Аз те вдъхновявам.
Винаги.
Върнахме се. Хубаво е да сме у дома.
Беше хубаво погребение.
Не е вярно. Не ме изкарвай луда.
Беше фиаско. Майка ти е права.
Убивам муха с по-голяма тържественост.
Думите на свещеника не са от значение.
Усещах духа на леля Лавиния. Наистина.
Можех да го почувствам.
Мамо, знаеш, че тя все казваше да търсим светлината.
Нали така? И да се стремим към радостта и надеждата.
Надежда.
Трябва ми молив.
Ако духът на Лавиния е бил там, защо не се е свързал с мен?
Не разстройвай майка си.
Не я разстройвам. Искам да помогна.
Къде е Остин, за бога?
Не уважи леля си? - Надеждата е...
Надеждата е птица. Не. - Колко непочтително.
Излага ни. Сякаш чувам как бостънските клюкари си шепнат.
Пак ни разочарова.
Остави го. - Не.
Няма да занижа очакванията към сина си.
Някой чука. - Ще отворя.
Поведението му става все по-лошо. Постоянно пие.
Не издържам. - Примири се.
Не, няма да гледам безучастно как се проваля.
Особено сега, когато... - Сю.
...жена му чака дете.
Клатушкам се като патица.
Хубава патица си.
Влизай.
Емили, кой е? - Сю.
Благоволи да се появи.
Как мина погребението?
Ужасно беше. Много мило, че успя да дойдеш.
Бях готова сутринта. Каретата ви не мина да ме вземе.
Мислехме, че с Остин ще дойдете с отделна карета.
Остин си дойде късно снощи.
А тази сутрин беше неразположен.
Недопустимо.
Съжалявам, че го изпуснах.
Благодаря, Сю.
Не познавах добре леля Лавиния, но й се възхищавах.
Като всички нас. Тя беше икона.
Как си, Сю?
Сякаш ей сега ще се пръснеш.
Да, стигнах до момент, в който това не ми е смешно.
Да ти донеса нещо? Вода? Нещо...
Всъщност ми се иска да полегна.
Знам, че вървях малко до вас, но сякаш съм изкачила планина.
Сигурно. Да се качим горе и да си починеш.
Добре. - Не, това е грубо.
Останете тук, за да посрещнете гостите.
Аз наистина...
Ще си отдъхне малко и ще посрещнем гостите.
Пропусна погребението. Може да е тук поне за приема.
Отнася се и за Остин. Къде е той?
Работа на жената е
на всяка цена да се увери, че всички са доволни.
Това не се отнася за мъжете.
Ясно е, че Сю е уморена.
Само я виж. - Няма значение, дори да е колкото Канзас.
Благодаря.
Стига. Всички обичат Канзас.
Току-що стана щат.
Ще идем горе. Ще си починеш. Мамо, сега идвам.
Да вървим.
Как мина погребението? - Боже.
Не мога да остана много.
Мама се нуждае от мен.
И аз имам нужда от теб.
Не е за вярване, че се побирахме в това легло.
Сега сме трима. - Почти.
Сю, Сю...
Знаеш ли колко ми се иска да те целуна?
Но ти носиш бебето на брат ми.
И какво? Това не променя нищо.
Обичам само теб.
Виж, стана случайно.
Беше грешка. Нямаше да... - Не. Не искам да знам.
Емили, чуй ме.
Обичам теб.
Винаги ще те обичам.
Това бебе също ще те обича.
Бременността те прави по-желана. Някак не е нормално.
Усещаш ли го?
Вътре има цяло малко човече.
И скоро ще излезе.
Страх ли те е?
Не, изобщо.
Откакто забременях,
усещам само някакъв странен вътрешен мир.
Мир ли?
По време на война?
Не съм била по-щастлива.
Само ми се иска това бебе да беше от теб.
Искам да кажа...
Иска ми се да беше наше, твое и мое. Защо бебето да няма две майки?
Иска ми се да живеем в малка къща, само ние,
и да отглеждаме бебето заедно.
Аз не искам деца.
Вече имам твърде много.
Стиховете ми са моите деца.
Изстискват цялата ми енергия, за да се подхранват и растат.
Днес на погребението на леля Лавиния ме заля вълна от поезия.
Трябва да запиша това.
Надеждата, надеждата... Надеждата е птица.
Надеждата е нещо малко.
Надявам се бебето скоро да излезе.
Сигурно няма да имаш време за стиховете ми, щом бебето се роди.
Емили, грешиш.
Винаги ще имам време за стиховете ти.
Обещавам.
В такъв случай мога да се опитам да отделя малко време за бебето ти.
Наистина ли?
Само... мъничко?
Дано да прилича на теб, а не на Остин.
Здравейте. Ето ме.
О, боже. Той дойде. - Влезте, г-н Остин.
Не ми е до него.
Може би трябва да сляза долу.
Би ли...
Ще ме целунеш ли?
Мамо, съжалявам.
Остин, къде беше? - Успах се. Аз съм дръвник.
Но ти нося цветя.
Прощавам ти и все още те обичам безрезервно.
Остин, би ли дошъл в кабинета ми?
Да, предполагам.
Но имай предвид, че главата ми ще се пръсне.
Маги, натопи цветята.
Доста пищен букет, нали? - Да, колко е внимателен.
Загубих сестра си, но все още имам идеален син.
Ще говоря направо, Остин. Тревожа се.
Много съм разстроен.
Пак ли имаш разстройство?
Не може ли да се държиш сериозно?
Диарията е сериозна болест.
Остин, не искам отново да се караме.
Но трябва да разбереш, че се плаша.
От поведението ти. Боже.
Пиенето, ходенето по жени...
Гледам как се превръщаш в баща ми в най-тежкия му период.
Слушай.
Разбирам, че мъжът понякога трябва да изпусне напрежението.
И аз съм се забавлявал един-два пъти.
Но в твоето положение...
Вече не си дете.
Скоро ще станеш баща.
Дори не знам дали детето е мое.
Татко, добре ли си? - Да.
Добре съм, Емили.
Няма проблем.
Някой дойде. - Добре.
Няма нищо.
Ще отворя. - Добре.
Бети! Заповядай. Влизай.
Донесох траурното боне на майка ти.
Ще се зарадва.
Няма да е точно радост, а каквото е редно да изпита заради траурното боне.
Прикрепих траурния воал, както тя ме помоли.
Съжалявам, че закъснях с няколко дни.
Има голямо търсене на черен креп. В днешни дни има много вдовици.
Вече съм забравила как изглеждат щастливите жени.
Аз съм щастлива днес.
Което е странно, знам.
Не погреба ли леля си днес?
Да.
Да, точно там е работата.
В гробището усетих връзка с леля Лавиния.
Сякаш тя ми изпрати послание.
Посланието беше: "Бъди весела. Дай надежда на хората".
Това е странно.
Знам.
Имаш ли новини от Хенри?
Не, от седмици нямам.
Но той ти пише редовно... - На Хелън.
Пише на Хелън. Много е важно за нея.
Но от месец няма и дума.
Хелън не е на себе си.
Иска ми се да й напиша писмо и да се престоря, че е от Хенри,
за да не плаче всяка нощ в леглото.
Бети, чуй ме.
Хенри ще се справи.
Ще оцелее. Разбра ли?
Ще получите писмо.
Очакват ни по-светли дни, казвам ти.
Трябва да подхранваме надеждата.
Мислех, че вие, поетите избягвате клишетата.
А сега да занеса ли това на майка ти?
Да, тя е в кухнята.
Време е да занесем сладките в салона, г-жо Ди.
Да. А лъжиците трябва да се полират. Лъжиците!
Не откликва на неотложните проблеми.
Мамо, Бети дойде. Донесе ти новото боне.
На кого му трябват бонета?
Леле. Никак не е добре.
Отчаяна съм.
Душата ми затъва в отчаяние.
Не затъва, госпожо.
Но трябва да я вдигнете от стола.
Мамо, чуй ме.
Леля казваше да правим каквото обичаме, а ти обичаш да поднасяш чай.
Никой няма да дойде. - Не е вярно.
Защо да идват?
Защо някой ще мисли за смъртта на старица,
щом постоянно умират смели млади мъже?
Може никой да не мисли за леля Лавиния,
но казах на всички, че ще има кифлички.
Дойдохме.
Къде е ковчегът?
Идвайте.
Още лоши новини от Вирджиния.
Потопили са два кораба на Съюза.
Кълна се в Бога, вече не искам да чета новини.
Тази война няма край.
Така е. Кога ли ще си върнем нормалния живот?
Боя се, че никога няма да е както преди.
Или може би този е нормалният.
Новото нормално.
Да, но това нормално е гадно.
Минаха две години от смъртта на съпруга ми
и мисля, че периодът на строг траур приключи.
Затова искам да заменя сивото и черното с нещо цветно.
Какво мислиш?
Ако ме молиш да ти ушия рокля,
да знаеш, че ще трябва да чакаш седмици.
Затрупана съм с поръчки. - Знаех си.
Всички поръчват траурни дрехи.
Да. Бизнесът процъфтява.
Тази война ни дойде изневиделица.
Не мисля. Беше ясно, че не следваме правилния курс.
Да, много ясно.
Още от създаването на страната ни.
Но не знам защо трябва да става, докато сме в двайсетте си години.
Можехме да се веселим.
Вярно е.
Боже, ако беше станало, докато аз бях на около 20,
щях да се самоубия.
Забелязали ли сте, че винаги умират готините?
Защо Господ не прибира тези, които не харесвам?
Вини, сега се сетих.
Много лоша новина.
Какво има? - Джоузеф Лайман е мъртъв.
Извинявай, какво?
Бях в магазина и някой получи телеграма за това.
Явно са го простреляли в битка в Ню Орлиънс.
Джоузеф Лайман? Отишъл си е завинаги от този свят?
Боже, не може да е истина.
Джейн, аз го обичах.
Разбирам, скъпа.
Вдовица съм. - Не.
Аз съм вдовица. Хиляди пъти по-голяма вдовица.
Шип си замина, а сега и Джоузеф?
Осъзнавате ли, че всяко момче, което съм целувала, умира.
Не само си ги целувала.
Мамо?
Какво има? Как да ти помогна?
Точно както си мислех.
Никой не дойде.
Как така? Къщата е пълна с хора.
Те са ваши приятели. Не са мои.
Нито на леля ти Вини.
Светът, в който израснахме, го няма.
Никой няма да помни сестра ми.
Това красивите дами Дикинсън ли са?
Г-н Конки. Вие дойдохте.
Да, дойдох.
Радвам се да ви видя, Итамар.
Много мило, че дойдохте да споделите скръбта ни по скъпата Лавиния.
Всъщност
дойдох да видя Емили.
Мен ли? - Да.
Възможно ли е да поговорим някъде насаме?
Аз...
Какво?
Можете да излезете отвън, на верандата.
Чудесно. Идеално. Ще вървим ли?
Да, разбира се.
И моите съболезнования, разбира се.
Здравей.
Остин, не бива.
Всички знаят.
Стига, Джейн. Просто ме целуни.
Не е редно.
Жена ти скоро ще роди.
На Сю й е все едно.
Но не и на мен. Помисли за детето си.
Мисля за кръщелника си Били. Хареса ли люлеещото конче, което изпратих?
Много му хареса.
Тогава довечера ще дойда да видя как го язди.
Не. Не можем... Не може да продължаваме така.
Стига, Джейн.
Знаеш, че със Сю не се обичаме.
Да, но все пак успя да й направиш бебе.
Сю! - Здравей, Джейн.
Как се чувстваш?
Добре. Ще ми стане още по-добре, когато бебето излезе.
Очаква се всеки момент.
Всеки момент.
Ще се видим довечера.
Не, няма.
Евелина. - Емили.
Да. Знам, че отдавна чакаш да дойде времето за този разговор.
Разбира се, аз...
Проявих уважение към леля ти.
Ясно.
Но ето че най-сетне идвам, облят от ярките лъчи на слънцето,
и изразявам пред теб
надеждата си.
Надежда за какво?
Моя скъпа Ев... Емили, сигурно знаеш колко ти се възхищавам.
Всъщност не знаех.
Ти си ярка малка душичка.
Една разумна, любяща дъщеря, която пърха из гнездото,
извива сладките си трели и кара всички да се усмихват.
Сигурна съм, че никой не ме е описвал така, но ще се съглася.
Да, такава си.
Ти си любяща пойна птица.
Затова ще бъда изключително щастлив, ако се присъединиш към мен
в празното ми гнездо.
Не, недейте! Наистина... - Мога, нищо че ме болят коленете.
Емили, малкото ми папагалче.
Омъжи се за мен.
Аз... Не...
Знам, че чакаш отдавна.
Остаря.
Аз ли? Вие сте стар.
Като за мъж, аз съм доста млад.
А ти си възрастна и крехка, като за жена.
Но вярвам, че има още живот в твоето мило сърчице.
Почуруликай ми, малко птиче.
Г-н Конки, моля, станете.
Благодаря.
Наистина изпитвах силна болка.
Няма да се омъжа за вас.
Какво каза?
Няма да се омъжа за вас!
Защо не?
Ами защото...
Не мога.
Трябва да остана при семейството си.
Всичко е толкова мрачно и ужасно заради войната и смъртта на леля Лавиния.
Те се нуждаят от мен. Наистина.
Значи за мен няма надежда.
Надеждата е като птица...
Не знам за какво говориш. - И аз не съм сигурна.
Извинете, че се натрапвам. - Да, махай се.
Не се натрапваш. Кажи.
Скоро ще си тръгвам,
а все още не сме обсъдили новото ти траурно боне.
Бети, аз не...
Моето... Новото ми боне!
Да. Точно така! Случаят е спешен, нали?
Г-н Конки, извинете ме. Женски работи.
Не бихте разбрали. - Какво? Не те чувам.
Трябва да тръгвам. До после.
Как разбра, че се нуждая от теб?
Знам какво следва,
когато Итамар Конки изведе млада дама на верандата.
Значи мислиш, че съм млада. - Да! Не чак толкова млада.
Добре. Аз наистина съм стара мома. Заклета стара мома.
Ставаме две.
Казвам ти, Хенри ще пише.
Не се отчайвай.
Стой!
Качвай се.
Дий!
Натам ли е юг?
Трябва да вървиш натам.
Юг е натам?
Но аз оттам идвам. Тръгнал съм на юг.
Защо ти е да го правиш?
Благодаря.
Остин, подай ми морковите.
Това е тайна, само ние я знаем.
Искаш ли грахово зърно?
Хубаво ли е? Искаш ли още едно?
Колко котки имаш, Вин?
Твърде много.
Може да осиновя лисица.
Модерно е.
Моля за внимание.
Само няколко думи.
Днес беше тъжен ден, още един от поредицата тъжни дни.
Щом избухна войната, мнозина решиха, че ще свърши бързо.
А сега виждаме, че от години мракът тегне над нас и краят му не се вижда.
Всяко общество по свой собствен начин е като семейство.
Явно членовете на американското семейство вече не проявяват търпение един към друг.
Виждаме само лошото у другия, а не доброто. Много жалко.
Не знам какво готви бъдещето за нашето американско семейство.
Но заради всички нас,
особено заради малкия живот, който расте в утробата на Сю,
най-вече заради него,
се надявам да не забравяме да търсим доброто у ближния.
И да не забравяме задълженията си един към друг.
Това е. Това исках да кажа.
Нали знаеш, че може да е момиче. - Дано да е така.
Ще я кръстим Лавиния.
Хубаво ще е.
Хайде да хапваме.
Не започвайте още.
Искам да кажа нещо.
Надявам се да е за сестра ми, защото Едуард забрави да я спомене.
Моля? Казах, че днес е тъжен ден.
За какво си мислеше, че говоря? - Не каза и дума. Нито хубав спомен.
Не обвинявай мен заради краткото погребение.
Емили, моля те, кажи нещо за Лавиния.
Наистина ще кажа. - Умирам от глад. Може ли да...
Не смей да докосваш храната, преди Емили да се изкаже.
Искам да кажа нещо в памет на леля Лавиния.
Татко, както ти каза,
времената са мрачни.
Но мисля, че моментът е подходящ да сме заедно на масата.
Загубата на леля Лавиния ми припомни колко обичам това семейство.
И как за нас леля Лавиния беше лъч радост и светлина.
Искам да бъда такава за всички вас.
За мен няма нищо по-важно от хората, събрани тук тази вечер.
И искам само да намеря начин да поддържам надеждата ви жива.
Скъпото ми сладкодумно дете.
Емили, прекрасни думи.
Много мило, Ем.
Говориш глупости.
Какво каза?
Очаквам подобни тъпотии от него.
Но не и от теб, Емили.
Очаквах повече от теб. - Стоя зад всяка дума, която казах.
"Интересува ме само семейството"?
Да. - Шегуваш ли се?
Това семейство е фарс.
Мразим се един друг. Това семейство е изтъкано от куп лъжи.
По дяволите, и бракът ми е лъжа.
Но ти знаеш това, нали, Емили? - Остин, престани.
Пиян е. Браво. Пак се е напил.
И какво от това?
Защо да не пия?
Точно както и баща ти. И той е бил нещастен.
Цялото сем. Дикинсън е нещастно.
Ти си се погрижил за това, нали?
Да.
Не ме оставяш да изпитам щастие.
Заради теб никой не е щастлив.
Точно така. Държа ни в клетка. Подряза ни крилете. Не ни даде да полетим!
Остин, моля те.
Лавиния,
само се погледни.
Ти си самотна, нещастна, изгубена.
Точно като Емили. Като мен. - Престани вече.
И аз имах мечти.
Исках да отида на запад!
Помните ли?
Но той не ме пусна.
Отидох на запад.
Чак до другата страна на улицата.
Остин, достатъчно!
Не ми говори по този начин!
Не ми говори като на дете!
Аз съм мъж, по дяволите!
Аз съм съсипан, злочест мъж в съсипана, злочеста страна,
а животът ми е разбит от това жалко подобие на баща.
Би ли престанал!
Спри с тези...
Татко?
О, боже! Татко!
Остин, ти го уби. Уби татко!
Татко? Татко, чуваш ли ме?
Татко, жив ли си?
Кажи дали виждаш...
Остин, махай се оттук!
...в светлината на зората... - Махай се!
Не ми казвай да се махам, сам си тръгвам.
Отказвам се.
Чу ли, татко?
Отричам се от това семейство.
Все още диша.
Все още диша. Не се предавай, татко.
О, боже.
Надеждата е като птица,
която в душите ни кацва.
Нейната песен без думи политва
и никога в нас не затихва.
Превод на субтитрите Йорданка Неделчева