Вінні.
Так?
Тато помер?
Ні.
О боже.
У нього просто серце прихопило. Оклигає.
Повтори.
Що повторити?
Повтори, що він не помер.
Він не помер.
Він упав, вдарився головою і знепритомнів.
Але ми дали йому понюхати нашатир,
влили в горлянку віскі, і він опритомнів.
Полежить кілька днів у ліжку, і все буде гаразд.
Він дихає. Він пам'ятає своє ім'я.
Навіть не довелося викликати лікаря.
О боже. Яка жахлива вечеря.
Не сподобався мій лінивий пудинг?
Очевидно ж, Вінні, що я кажу не про їжу,
а про те жахливе, що вчора наговорив Остін.
Про нашу сім'ю, про тата.
-Що, як це правда? -Що?
Слухай, я не знаю.
Не знаю, що саме, але щось у моєму житті пішло не так.
Я не досягла того, що хотіла.
Я нічого не досягла.
Усі мої рішення були неправильні.
Я нещаслива, Емілі. Я про все жалкую.
Я така самотня. Я приречена.
І просто питаю себе,
чи винен у цьому батько.
Чи це через Джозефа Лаймана?
Через усіх моїх мертвих хлопців,
за яких я мала вийти заміж, коли могла.
Але я зволікала, ніби мені судилося чудове майбутнє.
Майбутнє настало, і воно жахливе.
Усіх, кого я любила, не стало.
Неправда.
Я ще жива.
І всі наші рідні.
-І тато теж, слава богу. -Так.
Його життя вчора могло урватися, але не урвалося.
Ми ще живі, Вінні.
Ми й досі разом.
Я не дам нашій сім'ї розпастися.
У світі вже стільки болю.
Твоя правда.
Я переживаю таке велике горе
і не витримаю громадянської війни вдома.
Ми повинні забути вчорашнє. Добре?
Остін повинен вибачитися перед татом і об'єднати сім'ю.
Я не втрачаю надії.
Думаєш, він вибачиться?
Він сказав, що відділяється.
А я сумніваюся, що він має на це конституційне право.
Дякую, що дозволила тут переночувати.
А знаєш, добре, що ти незаміжня.
-Чому? -Бо можеш проводити багато часу…
зі мною!
Дікінсон
Соромно бути живим
Остін?
Доброго ранку, Сью.
Привіт.
У тебе тут цілий бенкет.
Де Остін?
Я його не бачила.
Тобто вся ця їжа для тебе?
Жаль, я не зможу їсти за двох, коли це закінчиться.
У тебе тут стільки їжі, ніби ти носиш трійню.
У мене в животі вчора була така метушня.
Можна подумати, що там кілька пар ніжок.
Я подумала, що в тебе перейми.
Я теж.
Виявилося, просто сильні гази.
-Гидота. -О, Емілі.
Це природно. Ти ж любиш природу.
-Не хочеться говорити про пукання. -Будеш мафін?
Ні, я… Ні.
Я приголомшена, мені не до їжі.
Який страшний учора був вечір, Сью.
Я таки думала, що тато помер.
Що Остін його вбив.
Ну…
на щастя, словами людину не вб'єш.
Навіть твоїми словами.
А ти поетеса значно краща за Остіна.
Остін повинен вибачитися.
Тому я й пришла. Я повинна об'єднати родину.
Я думала, ти прийшла до мене.
Сью.
Сью, невже ти не розумієш?
У моїй родині зараз панує хаос.
Те, що вчора сказав Остін, просто жахливо. Господи.
Так.
Взагалі-то, я з ним згодна.
Що?
У твоїй сім'ї серйозні проблеми.
На жаль, їх неможливо залагодити.
Про що ти?
Наприклад, про те, як ставляться до тебе.
Твої батьки жахливо до тебе ставилися.
Вони й гадки не мають, яка ти особлива.
Тобто… Вони ставляться до тебе як до божевільної.
Може, я просто більше помічаю,
бо скоро стану матір'ю,
і коли дитина народиться,
я її любитиму незалежно від того, ким вона стане.
Так само, як я люблю тебе.
Я тебе дуже люблю, Емілі.
Якби ми могли,
то втекли б від твоїх рідних і ростили б дитину разом.
Уявляєш?
Ми втекли б
і більше ніколи б не бачили цих людей.
Думаю, я б за ними сумувала.
Невже?
Де Остін? Мені справді треба з ним поговорити.
Я його не бачила. Учора він не повернувся додому.
-Точно не хочеш ковбаси? -Ні. Тобто так. Точно.
Вона дуже смач…
-Що? -О боже!
-Що таке? -О боже. Почалося.
-Це не гази? -Ні.
-Що мені робити? -Поклич на допомогу!
-Так, уже йду. Ти… -Будь ласка!
-Добре. -Клич допомогу!
-Мамо! -Мені боляче.
Вибач, місіс Дікінсон, я не хотів тебе налякати.
Нічого, Едварде. Я зрозуміла, що ти не вмер.
Невже? Як?
Бо дружина це завжди розуміє.
Крім того, ти не покинув би нас раптово.
Ти б це обов'язково затягнув.
Ще чаю, тату?
Вінні принесла чаю. Як приємно.
Чим ще займатися самотній старій діві, крім як доглядати батька?
Постав отам.
Допоможіть! У Сью почалися пологи!
Пологи? Точно?
Так, уже почалися. Що робити? Викликати лікаря?
Я можу поїхати в місто верхи, як Пол Ревір.
Оце вже ні. Не треба лікаря.
-Не треба? -Я прийму пологи.
Стривай. Що?
Саме так. Я буду повитухою.
На фермі Норкроссів лікарі ніколи не були потрібні.
Ми закочували рукава й самі приймали в жінок пологи.
-А також у корів і кобил. -Так.
Я пригадую
запах у хліві на світанку,
коли ми з тіткою Лавінією прибирали після народження козеняти.
-Козеня Сью от-от народиться, тож… -Ні, хвилинку!
-А мене хто доглядатиме? -З тобою все гаразд, Едварде.
-У тебе було запаморочення. -Я впевнений, серцевий напад.
Тобі просто треба відпочити. З тобою буде Вінні.
-Так, Лавініє? -Так.
Але це буде трохи незручно, бо я якраз
-переоцінюю наші стосунки. -Чудово.
Емілі, неси простирадла.
-Простирадла. -Меггі, візьми відра!
Ми можемо якось допомогти?
Думаєш, це боляче?
Це ще тільки початок.
Може, їй допоможе хлороформ. Кажуть, він тепер у моді.
-Королева Вікторія його любить. -Так. Чудово.
Дурниці. На фермі Норкроссів такого не було.
У Сью будуть природні пологи. Правда, Сью?
Мені дуже боляче.
Добре.
-Якщо боляче, значить, ти ще жива. -Мамо!
Не кажи так. Мама Сью померла під час пологів.
Та невже?
-Це найкраща смерть для жінки. -Мамо.
-Найвища жертва. -О боже.
З нею все буде добре. Так, Меггі?
Не знаю. Стегна вузькі.
-Найважливіше – щоб вижила дитина. -О боже.
Постараймося, щоб усі вижили.
Емілі? Навряд чи я зможу це зробити.
Як людина може вилізти з такої маленької дірки?
Не розумію. Як це взагалі можливо?
Годі вже!
Ти тепер не головна, Сьюзан.
Всередині тебе – дорогоцінне життя, заради нього будь сильна.
-Зрозуміла? -Так.
Добре. А тепер принесіть ножиці для стрижки овець.
-Для стрижки овець? -Навіщо вони тобі?
Мені буде треба багато фермерського реманенту.
Перейми все частіші.
Послухайте.
При народження дитини Остін має бути поряд. Я…
Емілі Дікінсон, навіть не думай іти звідси.
Він же батько. Він має бути тут.
Мені не потрібен Остін. Мені потрібна ти.
Добре. Як твоя маленька рука може бути такою сильною?
Бо мені боляче.
Зроби ковток, дорогенька.
-Це щоб розслабитись. -Добре.
Я принесла про всяк випадок.
Ножиці для овець не допоможуть. Потрібен шкребок для свиней.
-Ось чому варто жити в Новій Англії. -О боже. Твоя правда.
Збирати кленовий сироп – моє улюблене заняття.
Моє теж.
Ти казала, що любиш вирізати гарбуза.
-Можна мати два улюблені заняття? -Еббі, ні.
Я не винна, що так сильно люблю Нову Англію.
З мого дерева нічого не натекло.
До 45 років сік з клена майже не тече.
Знову Джордж зі своїми фактами.
А де, в біса, Фрейзер?
Це мало бути його прощальне свято.
Не віриться, що він іде в армію.
Тиск на нас посилюється.
Скоро нам усім доведеться піти.
А ти, друже, підеш в армію?
Навряд чи мене візьмуть
через нестабільну поведінку.
А ще в тебе мала дитина.
Багато молодих батьків пішло на війну.
Так. Чоловіки повинні виконати свій обов'язок.
Чому жінок не беруть у солдати?
-Де ж та рівність? -Еббі.
Де тут свіжий кленовий сироп на снігу?
-Привіт, друже. -Фрейзер!
-Ти такий красень. -Так.
Мама щойно пришила комір на мундир.
-Стильно. -Виглядаєш, як справжній герой, Стернз.
-Для тебе – ад'ютант Стернз. -Точно.
-Золотий хлопчик з Амгерста. -Ми тобою пишаємося, Фрейзере.
Дякую, що всіх зібрав.
Для мене важливо побачитися з усіма востаннє.
Що? Востаннє? Та ну.
-Побачимося, коли війна закінчиться. -Так. Можливо.
Та ну. Найкращі люди Амгерста не загинуть.
Так, ти зірка команди з хокею на траві,
-син декана коледжу… -А війна схожа на хокей.
У будь-якому разі цього вже не уникнути.
Годі тобі. Ти завжди був найкращий з нас.
-Ти справжній герой. -А де Емілі?
-Хто? -Емілі Дікінсон.
Твоя сестра.
Я хотів попрощатися. Вона прийде?
Я не знаю.
Я мало спілкуюся з рідними.
-Остіне, що сталося? -Потім розповім.
Увага, влаштуймо проводи, такі як слід.
Тричі «ура» Фрейзеру Стернзу. Гіп-гіп…
-Ура! -Гіп-гіп…
Чи варті ми того –
Щоб коштовну перлину
Життя – заради нас розчинити
В огидному посуді війни
Вибачте. Мене так нудить. Щось мені це зовсім не подобається.
Може, трохи штовхну…
Так.
Я й не думала, що пологи – це так довго.
Дитина народиться, коли буде готова.
З віслюками те саме.
Знаєте, за що я люблю народження?
За сюрприз. Ніколи не знаєш, хто народиться.
Якось моя кузина народила сіамських близнюків.
Три руки, дві голови. Може, у Сью там теж такі.
-Скільки це ще триватиме? -Це загадка. Ніхто не знає.
Але спробую вгадати. Зараз подивимось.
О боже. Ні, не треба. Ні.
Не ворушися, Сьюзан.
Ще години три. Розкриття два сантиметри.
Не знаю, чи я витримаю ще три години.
Ти не витримаєш? А я?
Емілі, як казали ми з тіткою Лавінією:
«Якщо не пораєш коней – вийди зі стайні».
Іди надвір.
Відпочинь, дорогенька. Тобі потрібно.
-Можна я піду… -Іди вже.
Вона штовхала б сильніше задніми ногами.
-Цікава теорія. -Стань рачки, дорогенька.
Хто там? Мабуть, Остін.
Фрейзере, це ти.
Емілі. Я прийшов попрощатися.
Прощавай.
То ти… їдеш?
Так. Завтра їду у Вірджинію.
Далі марш у Північну Кароліну.
Ого.
-На жаль, Остіна немає вдома. -Я вже бачився з ним.
Я прийшов попрощатися з тобою.
Ти не зайнята?
Ні. Просто сиджу, чекаю, поки Сью народить дитину.
Я не знав. Я не хотів заважати.
О ні, ти не заважаєш. Це так довго, я вже хочу чогось випити.
Заходь.
Поїдемо назад?
Прошу.
Будьмо.
Добре, що ти до мене зайшов.
Мені було б дуже прикро, якби ми не попрощалися.
Мені теж. Я мусив побачитися з тобою перед від'їздом.
Бо я можу не повернутися.
Ти про це?
Не сприймай моє видіння
про те, як ти помреш, серйозно.
Я дивачка. Ти це знаєш.
Я безумна. Правда ж?
-Я впевнена, що все буде добре і… -Не треба так.
Як саме?
Не вдавай, що ти щаслива, як усі інші.
Ти єдина, хто відверто пояснив мені, чого коштуватиме ця війна.
Єдина, кому вистачило відваги подивитися правді у вічі.
Не висловлюй облудної надії.
Що, як нам лишилася тільки надія?
Іноді…
найбільш обнадійливий вчинок –
подивитися прямо в темряву.
-До речі, я не вважаю тебе безумною. -Не вважаєш?
Ні!
Безумний наш світ.
А ти, на відміну від усіх інших,
не боїшся сказати це без прикрас.
Тому ти велика письменниця.
Великі письменники не бояться правди, навіть трагічної.
Згадай Данте.
«Пекло».
Він спустився в пекло
і повернувся розповісти про це.
Що ж…
Я справді надіюся, що ти повернешся.
«БОСТОН ПОСТ»
«Ще одна рішуча перемога генерала Лі: в армії Союзу 2 000 загиблих
і 7 000 поранених».
Чудово. Ще 2 000 чоловіків, за яких я могла б вийти заміж.
Ще 2 000 загинули.
-А що конфедерати? -А що?
Скільки втрат у них?
-Є список імен? -Розумію, про що ти.
Я б і за них могла вийти заміж. У нас були б різні політичні погляди,
але це могло б стати цікавою розмовою за сніданком.
Просто питаю, чи був серед них мій брат.
Твій дядько Сем з Саванни воює на тому боці.
Імен з Півдня немає.
Мабуть, ми їх більше навіть не вважаємо людьми.
От що робить ненависть, Вінні.
Ненависть і ворожнеча.
Соромно жити в такі часи, Вінні.
Було б краще, якби в мене справді вчора зупинилося серце.
Я рада, що ти не помер.
Справді?
Так.
Через цю війну я втрачаю всіх можливих партнерів.
Було б жахливо втратити ще й батька.
Може, почитай розділ про спорт.
Добре.
Я здивувався, що ти сьогодні не взяла з собою Біллі.
Він любить кленовий сироп на снігу.
Він учора погано спав.
Я теж.
Без тебе я завжди погано сплю.
Ти врятувала мені життя.
Ти це знаєш, так?
Бути з тобою,
дбати про Біллі –
це єдине, що приносить мені радість.
Це найголовніше.
Ти все, що в мене є.
Я все зроблю для тебе, Джейн.
Остіне, перестань.
Нам більше не можна зустрічатися. Я ж казала.
Чому?
Бо у Сью буде дитина.
Це нічого не змінить.
Так. І ще я…
Я виходжу заміж.
Ти…
Що?
Бізнес-партнер мого батька
на ім'я П'єр
попросив моєї руки.
П'єр… Який П'єр? Я його знаю?
Ні. Він не тутешній.
Він з Франції. Живе у В'єтнамі.
Володіє рисовою плантацією.
І він…
розвиває порти
для торгівлі з Францією.
Ого.
Здається, в нього багато проблем.
Я знаю лише, що він багатий
і зможе дати Біллі добру освіту.
-Я зовсім не проти заплатити за школу. -Остіне…
Нічого не вийде. Місто маленьке.
Ти просиш мене жити в ганьбі,
-а я на це не згодна. -Ні.
Джейн.
Будь ласка.
Не їдь. Прошу.
Нам уже купили квитки до В'єтнаму.
У мене не було вибору.
Думаю, колись ти це зрозумієш.
Надіюся…
Надіюся, твоя дружина навчиться краще про тебе дбати.
Уже пізно.
Мені треба зібрати речі.
Мені шкода, що ти їдеш.
Доля кличе.
Я сумуватиму за цим містом. Старий-добрий Амгерст.
Так. Я теж полюбила це місто.
Дай мені щось, що я міг би взяти з собою на війну.
Будь-що.
Вірша.
Я носитиму його в кишені отут.
Твої слова подарують мені надію.
Не облудну надію?
Ні.
Справжню надію.
Здатну визнати, що не завжди все буде гаразд.
На. Візьми цей.
Я сьогодні написала.
Кому ти його написала?
Я написала його…
Нікому.
Як соромно жити –
Коли помирають хоробрі люди –
І варто заздрити тим
Що лежать у землі
Дякую, Емілі.
Голівка з'явилася, Емілі, швидше.
Слава, слава, алілуя
Його правда крокує світом
О боже.
Ти повернувся.
Що там, сестричко?
Остіне, ти пропустив!
Не пропустив, у всі влучив.
Ні. Дитину.
У тебе щойно народилася дитина. Остіне, ти став батьком.
Чому мене не покликали?
Ну, я хотіла. Чесно. Я…
Я навіть сказала, що піду. Це…
Це сталося так швидко.
Стій. Ще два слова. Хочу поговорити про вчорашній вечір.
Я не хочу говорити про вчорашній вечір.
Я хочу побачити дитину.
Так. Я розумію.
Але ти повинен взяти свої слова назад.
Невже ти не думаєш, що тепер, як у тебе дитина,
наша сім'я повинна триматися разом?
Думаю, вже пізно.
Ще не пізно, Остіне.
Можна все залагодити. Попроси в тата прощення.
Я більше не скажу цьому чоловікові ні слова.
Ти це не серйозно.
Я серйозно.
Наша сім'я розділена, Емілі.
І рано чи пізно тобі доведеться вибрати сторону.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк