Vinnie.
Ja?
Er pappa død?
Nei.
Å, herregud.
Det var bare et lite hjerteinfarkt. Det går bra.
Si det igjen.
Si hva?
At han ikke er død.
Han er ikke død.
Han besvimte og slo hodet og mistet bevisstheten.
Men vi stakk luktesalt under nesen hans
og helte whisky ned i halsen hans, og han våknet.
Han blir nok i sengen i et par dager, men det går bra.
Han puster. Han vet hva han heter.
Ingen trengte å kontakte lege engang.
-Å, herregud, for en fryktelig middag. -Liker du ikke hurtigpuddingen min?
Jeg snakker selvsagt ikke om maten, Vinnie.
Jeg snakker om alt det fæle Austin sa i går kveld.
Om familien vår, om pappa.
-Hva om det er sant? -Hva?
Jeg vet ikke. Ok?
Jeg vet ikke hva som har gått galt i livet mitt, men noe er det.
Jeg er ikke der jeg ville være.
Jeg er ingen steder.
Det er som om alle valgene mine har vært gale. Alle sammen.
Jeg kjenner ingen glede, Emily. Alt jeg har, er anger.
Jeg er så ensom, jeg er fortapt.
Og jeg spør vel om
kanskje noe av det er pappas skyld.
Handler dette om Joseph Lyman?
Det handler om alle mine døde ekskjærester…
…som jeg skulle giftet meg med da jeg hadde sjansen.
Og i stedet ventet jeg, som om det var en stor framtid jeg ventet på.
Vel, her er vi i framtiden, og den er skrekkelig.
-Og alle jeg har elsket, er borte. -Det er ikke sant.
Jeg er her fortsatt. Og det er resten av familien også.
-Og pappa også, gudskjelov. -Ja.
Livet hans kunne ha endt i går.
Vi er her fortsatt, Vin.
Vi har fortsatt hverandre.
Jeg vil ikke la familien gå i stykker.
Det er for mye smerte i verden allerede.
Du har rett.
Jeg har så mye å sørge over.
Jeg orker ikke en borgerkrig i vårt eget hus.
Det som skjedde i går kveld, må vi legge bak oss.
Austin må be pappa om unnskyldning og forsone familien.
Jeg gir ikke opp håpet.
Tror du han vil det?
Han sa at han "løsrev" seg.
Jeg stiller spørsmål ved hans konstitusjonelle rett til å gjøre det.
Takk for at du lot meg sove her.
Vet du hva som er best ved ikke å være gift?
-Hva da? -Det er å få tilbringe så mye tid…
…med meg!
Austin?
God morgen, Sue.
Hei, du.
Litt av en oppdekning du har. Hvor er Austin?
Jeg har ikke sett ham.
Så all denne maten er til deg?
Jeg kommer til å savne å spise for to når dette er over.
Etter frokosten å dømme venter du trillinger.
Jeg kjente ganske ekstrem sparking der inne i går kveld.
Det ville gitt mening om det var flere par føtter.
Jeg trodde du hadde veer.
Jeg også.
Viste seg å være kraftig luft.
-Ekkelt. -Å, Emily.
Det er bare naturens gang. Du elsker naturen.
-Jeg vil ikke snakke om promping. -Vil du ha en muffins?
Nei. Jeg… Nei. Jeg er fortsatt for rystet til å spise.
Det var så skremmende i går kveld.
Jeg trodde virkelig at faren min var død. Jeg trodde Austin drepte ham.
Ja, vel…
Heldigvis kan ikke ord drepe noen.
Ikke engang dine ord.
Og du er en mye bedre poet enn Austin.
Austin må be om unnskyldning.
Det er derfor jeg er her. Jeg må få alle sammen igjen.
Jeg trodde du kom for å treffe meg.
Sue.
Forstår du ikke, Sue?
Familien min er i komplett kaos nå.
Kan du fatte det Austin sa i går? Herregud.
Ja.
Jeg er faktisk enig med ham.
Hva?
Familien din har store problemer. Problemer som dessverre ikke kan løses.
Hva er det du snakker om?
Se hvordan de har behandlet deg.
Moren og faren din har vært forferdelige mot deg.
De aner ikke hvor spesiell du er.
I stedet behandler de deg som om det er du som er gal.
Kanskje jeg legger mer merke til det
fordi jeg snart blir mor,
og når dette barnet blir født, vil jeg at det skal vite
at uansett hvem det viser seg å bli, vil jeg elske det betingelsesløst.
Akkurat som jeg elsker deg.
Jeg elsker deg så høyt, Emily.
Om det var opp til meg, ville vi…
Vi ville rømt fra familien din og oppfostret barnet sammen.
Kan du tenke deg det?
Vi kunne bare dra og aldri møte noen av disse folkene igjen.
Jeg tror jeg ville savnet dem.
Ville du det?
Hvor er Austin? Jeg må snakke med ham.
Jeg har ikke sett ham. Han kom ikke hjem i går.
-Sikker på at du ikke vil ha pølse? -Nei. Jeg mener, ja, jeg er sikker.
Den er virkelig deil… Herregud!
-Hva er det? -Herregud. Det kommer.
-Det er ikke luft? -Nei.
-Hva skal jeg gjøre? -Kan du hente hjelp?
-Ja! Er du ok… -Vær så snill!
-Ok. -Hent hjelp!
-Mamma! -Jeg har det ikke bra.
Beklager. Jeg mente ikke å skremme deg, Mrs. Dickinson.
Det er i orden. Jeg visste at du ikke var død.
Gjorde du det? Hvordan?
En hustru vet alltid sånt. Og du ville aldri forlatt oss så plutselig.
Du ville passet på å hale det ut.
Trenger du påfyll?
Vinnie har med te. Så snilt.
Hva annet skal en ensom peppermø gjøre enn å pleie sin egen far?
Sett det der.
Hjelp! Hjelp! Sue føder barnet!
Barnet? Er du sikker?
Ja. Fødselen starter. Hva skal vi gjøre? Skal jeg hente lege?
Jeg kan ri til byen som Paul Revere.
Absolutt ikke. Det er ikke behov for leger.
-Ikke? -Jeg skal ta imot barnet.
Vent. Hva?
Ja, det stemmer. Jeg skal være jordmoren.
På Norcross-gården trengte vi aldri leger.
Når det kom et barn, brettet vi opp ermene og tok oss av det selv.
-For ikke å snakke om kalvene og føllene. -Ok.
Nå kommer det tilbake til meg.
Lukten av fjøsen ved soloppgang,
tante Lavinia og jeg gjorde rent etter å ha tatt imot en geitekilling.
-Sues killing er på vei, så… -Vent nå litt!
-Hvem skal ta seg av meg? -Det går fint.
-Det var bare svimmelhet. -Jeg tror nok det var et hjerteinfarkt.
Du trenger bare å hvile. Og Vinnie blir hos deg.
-Ikke sant, Lavinia? -Jo.
Det blir litt kleint siden jeg er midt i prosessen
-med å revurdere forholdet vårt. -Perfekt.
Emily, hent lakenene.
-Laken. -Og, Maggie, hent bøttene!
Er det noe vi kan gjøre for å hjelpe?
Synes du dette er smertefullt? Vi har så vidt begynt.
Kanskje kloroform vil hjelpe. Det er så populært.
-Dronning Victoria sverger til det. -Høres bra ut.
Tøys. Vi hadde aldri noe sånt på Norcross-gården.
Sue skal føde au naturel. Ikke sant, Sue?
Jeg har ganske store smerter.
Bra.
-Da vet du at du fortsatt lever. -Mamma!
Ikke si sånt. Du vet at Sues mor døde i barselseng.
Gjorde hun det?
Det fins ingen finere måte for en kvinne å dø på.
-Det største offer. -Herregud.
Det går vel bra med henne? Ikke sant?
Jeg vet ikke. Smale hofter.
-Det viktigste er at barnet overlever. -Gud.
-La oss sikte mot at alle overlever. -Emily? Jeg tror ikke jeg klarer dette.
Hvordan kan et menneske komme ut av et så lite hull?
Det gir ingen mening. Hvordan kan noen klare dette?
Det holder!
Dette handler ikke om deg mer.
Det er et dyrebart liv inni deg som trenger at du er sterk.
-Er det forstått? -Ja.
Bra. Hent sauesaksen til meg.
-Sauesaksen? -Hva trenger du den til?
Jeg skal bruke ganske mye gårdsutstyr.
Veene kommer hyppigere.
Greit. Hør her.
Hvis barnet kommer, burde Austin være her. Jeg må…
Emily Dickinson, du våger ikke å forlate rommet.
Men han er faren. Han bør være her.
Jeg trenger ikke Austin. Jeg trenger deg.
Greit. Hvordan kan den lille hånden din være så sterk?
Fordi jeg har smerter.
Ta en slurk av denne, kjære.
-Det tar det verste. -Ok.
Jeg snek den med for sikkerhets skyld.
Glem sauesaksen. Jeg trenger griseskrapen.
Dette er grunnen til at du bor i New England.
Lønnesukring er min høytidsfavorittaktivitet.
Det er min også.
Du sa at gresskarskjæring var din favoritt.
-Kan jeg ikke ha to favoritter? -Nei, Abby.
Hei! Det er ikke min skyld. New England gir meg så mye glede.
Treet mitt produserte ingenting.
Et lønnetre må være 45 år før det produserer god sevje.
Der har du George med faktaene sine.
Hvor i helvete er Frazar? Dette skulle være en avskjedsfest for ham.
-Jeg fatter ikke at han har vervet seg. -Presset etter å verve seg blir større.
Det blir ikke lenge før vi alle må dra.
Hva med deg, kompis? Vil du kjempe?
Jeg vet ikke om hæren ville hatt meg.
Jeg har det kaotisk for tiden.
Og du skal ha barn.
Det er nok av unge fedre i denne krigen.
Ja. Til syvende og sist må en mann gjøre sin plikt.
Hvorfor kan ikke kvinner være soldater? Hva med litt likhet?
Vet noen hvor jeg kan få en snøball dryppet med lønnesirup?
-Hei, mann. -Frazar, mann!
-Du ser godt ut. Veldig godt. -Ja.
Mor er nettopp ferdig med å sy kragen.
-Stilig. -Du ser ut som en helt, Stearns.
-Det er adjutant Stearns for deg. -Stemmer.
-Amhersts gullgutt, alle sammen. -Vi er stolte av deg.
Takk for at du samlet gjengen.
Det betyr mye å se dere en siste gang.
En siste gang? Kom igjen.
-Vi ses når krigen er over. -Ja. Kanskje.
Kom igjen. De tar ikke Amhersts beste.
Ja, du er stjerne på landhockeylaget,
-sønn av collegedirektøren… -Og krig er som landhockey.
Vel, jeg slipper ikke unna nå.
Du har alltid vært den beste av oss.
-Du er en ekte helt. -Hvor er Emily?
-Hvem? -Emily Dickinson.
Søsteren din?
Jeg håpet å ta farvel. Kommer hun innom?
Jeg vet ikke. Jeg er ikke på talefot med familien.
-Hva har skjedd? -Vi snakker om det senere.
La oss gjøre dette til en ekte avskjedsfest.
Tre ganger hurra for Frazar Stearns. Hipp, hipp…
-Hurra! -Hipp, hipp…
Er vi ventetiden verdige nok
til at sånn en enorm perle
som livet tas fra oss
i kampens fryktelige hete?
Beklager. Jeg er så kvalm. Jeg liker ikke dette.
Kan du bare presse litt…
Ja.
Jeg ante virkelig ikke at fødsler tok så lang tid.
Barnet kommer når barnet er klart.
Sånn er det med esler også.
Vet du hva jeg elsker ved fødsler? Overraskelsen. Du vet aldri hva du får.
En gang fikk en kusine av meg siamesiske tvillinger.
Tre armer, to hoder. Kanskje Sue har et par av dem der inne.
-Hvor mye lengre tid vil det ta? -Det er et mysterium. Ingen vet.
Men jeg kan jo gjette. La oss ta en titt.
Å, herregud. Nei. Jeg…
Ligg rolig, Susan.
Omtrent tre timer. Åpningen er bare tre centimeter.
-Jeg vet ikke om jeg klarer tre timer til. -Du? Hva med meg?
Hør her. Det er som tante Lavinia og jeg pleide å si.
Gå ut fra stallen hvis du ikke takler hester.
Kanskje du bør gå ut.
Ta deg en pause, kjære. Det vil du trenge.
-Er det greit om jeg… -Bare gå.
Hun kunne presset bedre med bakbeina.
-Interessant teori. -Du må stille deg på alle fire, kjære.
Hvem er det? Kanskje Austin.
Frazar. Det er deg.
Emily. Jeg kommer for å si adjø.
Adjø.
Så du… drar?
Ja. Jeg drar ned til Virginia i morgen. Så marsjerer vi til Nord-Carolina.
Wow.
-Jeg beklager at Austin ikke er her. -Jeg har møtt ham alt.
Jeg kom for å si adjø til deg.
Du er ikke opptatt?
Nei. Jeg sitter bare her og venter på at Sues barn skal bli født.
Jeg vil ikke forstyrre.
Nei. Det er greit. Det tar evigheter, og jeg trenger noe å drikke.
Vil du komme inn?
Skal vi gå tilbake?
Vær så god.
Skål.
Jeg er glad for at du kom.
Jeg ville blitt lei meg om vi ikke fikk sagt adjø.
Jeg også. Jeg måtte møte deg før jeg dro.
Ikke sant? Siden jeg kanskje ikke kommer tilbake.
Alt det?
Du kan ikke ta det med at jeg hadde et syn om hvordan du ville dø, alvorlig.
Jeg er en raring. Det vet du.
Jeg er den gale. Ikke sant?
-Du vil sikkert klare deg bra og… -Ikke gjør det, er du snill.
Ikke gjør hva?
Ikke vær falsk og glad som de andre.
Du er den eneste som har vært ærlig om hva krigen kan koste.
Du er den eneste som er ærlig nok til å innse sannheten.
Du prøver ikke å skape falske håp.
Hva om håp er alt vi har?
Noen ganger…
…er det mest håpefulle du kan gjøre,
å stirre rett på mørket.
-Og jeg tror ikke du er gal. -Ikke?
Nei!
Det er verden som er sinnssyk.
Det som gjør deg annerledes, er at du ikke er redd for å si det som det er.
Det er det som skaper en god forfatter.
Gode forfattere viker ikke unna sannheten selv om den er tragisk.
Se på Dante.
Den guddommelige komedie.
Han dro helt til helvete og kom tilbake for å fortelle om det.
Vel…
Jeg håper du kommer tilbake.
"Nok en avgjørende seier for general Lee resulterte i 2000 døde unionssoldater
og 7000 skadde."
Flott. 2000 flere menn jeg kunne giftet meg med.
To tusen flere som slapp unna.
-Hva med de konføderative? -Hva med dem?
Hvor mange døde på den siden?
-Er det en liste med navn? -Jeg skjønner hva du mener.
Jeg kunne giftet meg med dem også. Det ville blitt politiske uenigheter,
men kanskje det skaper interessante samtaler over frokosten.
Jeg lurer bare på om broren min var involvert.
Din onkel Sam nede i Savannah kjemper for den andre siden.
De lister ikke opp navn fra sør.
Vi tenker vel ikke på dem som mennesker lenger.
Det er det hat fører til, Vinnie.
Hat og splittelse.
Det er en skammelig tid å leve i.
Det hadde kanskje vært bedre om hjertet mitt hadde stoppet i går.
Jeg er glad du ikke er død.
Er du det?
Ja. Takket være denne krigen, mister jeg alle mine mulige sjelevenner.
Det ville vært litt røft å miste faren min også.
Kanskje du kan lese sportssidene.
Ok.
Jeg ble overrasket over at du ikke tok med Billy i dag.
Han elsker snøballer med lønnesirup.
Han sov ikke særlig godt i natt.
Det gjorde ikke jeg heller. Jeg sover aldri godt uten deg.
Du reddet livet mitt.
Det vet du vel?
Å være sammen med deg,
å få ta meg av Billy,
det er det eneste som gir meg glede.
Det er alt.
Du er alt jeg har.
Jeg ville gjort hva som helst for deg.
Slutt, Austin.
Vi kan ikke gjøre dette mer. Det sa jeg.
Hvorfor ikke?
Fordi Sue skal ha barn.
Det trenger ikke å forandre noe.
Ja. Og fordi jeg…
-Fordi jeg skal gifte meg med en annen. -Du…
Du skal hva?
Det er en forretningsforbindelse av faren min.
En som heter Pierre.
Han har bedt om min hånd.
Pierre… Hvilken Pierre? Kjenner jeg ham?
Nei. Han er ikke herfra.
Han er fra Frankrike. Faktisk Vietnam.
Han har en risplantasje.
Og han…
…han bygger ut havner
så de kan åpnes for fransk handel.
Wow. Han høres veldig problematisk ut.
Jeg vet bare at han har penger,
og han kan gi Billy en god utdannelse.
-Jeg er villig til å betale for skole. -Austin…
Det kommer ikke til å fungere. Denne byen er for liten.
Du ber meg leve et liv i skam,
-og det vil jeg ikke. -Nei.
Jane, Jane.
Vær så snill.
Ikke dra. Vær så snill.
Billettene våre til Vietnam er kjøpt alt.
Jeg hadde ikke noe valg.
Jeg tror du vil forstå det en dag.
Jeg håper…
Jeg håper din hustru lærer å ta bedre vare på deg.
Det er sent.
-Jeg må pakke. -Jeg skulle ønske du ikke måtte dra.
Skjebnen kaller.
Jeg kommer til å savne byen. Gode, gamle Amherst.
Ja. Jeg er ganske knyttet til stedet selv.
Det er noe jeg vil at du skal gi meg, som jeg kan ta med i krigen.
Hva som helst.
Et dikt.
Jeg skal bære det i denne lommen.
Ordene dine vil gi meg håp.
Ikke falske håp?
Nei.
Ekte håp.
Den typen som er modig nok til å innrømme at iblant blir det ikke bedre.
Her. Du kan få dette.
Jeg skrev det i dag.
Hvem skrev du det til?
Jeg skrev det…
…til Ingen.
Det kjennes synd å leve
når så tapre menn er døde.
Man misunner det edle støvet
som har dem røvet.
Takk, Emily.
Barnet kommer. Kom fort, Emily.
Glory, Glory, Hallelujah
His truth is marching on
Herregud.
Du er tilbake.
Skjer'a, søs?
Du gikk glipp av det.
Jeg traff perfekt.
Nei, nei, nei. Barnet.
Barnet ditt er blitt født. Austin, du er blitt far.
-Hvorfor kom ingen og hentet meg? -Jeg ville det. Virkelig, jeg…
Jeg sa til og med at jeg…
Alt gikk så fort.
Vent. Raskt. Jeg vil snakke med deg om i går.
Jeg vil ikke snakke om i går.
Jeg vil møte barnet mitt.
Ja. Nei. Jeg vet det.
Men du må ta tilbake noe av det du sa.
Synes du ikke det er viktig nå som det er et barn
at familien holder sammen?
Det er for sent for det.
Det er ikke for sent, Austin.
Vi kan ordne opp. Du må bare be pappa om unnskyldning.
Jeg har ingen intensjoner om å snakke med den mannen igjen.
-Det kan du ikke mene. -Jeg mener det.
Dette er et splittet hus, Emily.
Og før eller siden må du velge side.
Tekst: Evy Hvidsten