Vine.
Taip?
Ar tėtis mirė?
Ne.
O Dieve.
Jį ištiko nedidelis širdies priepuolis. Viskas gerai.
Pakartok.
Ką?
Kad jis nemirė.
Jis nemirė.
Jis nualpo, susitrenkė galvą ir prarado sąmonę.
Bet mes pakišome jam po nosimi uostomosios druskos,
įpylėme jam į burną viskio, ir jis atsipeikėjo.
Jis porą dienų greičiausiai praleis lovoje, bet nieko baisaus.
Jis kvėpuoja. Prisimena savo vardą.
Net daktaro neprireikė.
Dieve, kokia siaubinga buvo vakarienė. Vajė.
Nepatiko mano pudingas?
Aš ne apie maistą kalbu, Vine.
Kalbu apie tuos siaubingus dalykus, kuriuos kalbėjo Ostinas.
Apie mūsų šeimą, apie tėtį.
- O gal jis teisus? - Ką?
Aš nežinau. Girdi?
Aš nežinau, kas man atsitiko, bet kažkas atsitiko.
Aš nesu ten, kur norėjau atsidurti.
Aš esu niekur.
Lyg visi mano sprendimai būtų buvę neteisingi. Visi iki vieno.
Aš nesu laiminga, Emile. Aš tik visko gailiuosi.
Esu vieniša, pasmerkta.
Ir klausiu savęs,
ar tik nebus tėtis iš dalies dėl to kaltas?
Ar tai dėl Džozefo Laimano?
Tai dėl visų žuvusių buvusių mano vaikinų,
už kurių turėjau ištekėti, kai galėjau.
O vietoj to aš delsiau, lyg manęs būtų laukusi puiki ateitis.
Štai toji ateitis ir ji - bjauri.
Visi mano mylimieji žuvo.
Netiesa.
Aš vis dar gyva.
Ir visa mūsų šeima.
- Ir tėtis, ačiū Dievui. - Taip.
Jis galėjo mirti vakar, bet nemirė.
Mes vis dar gyvi, Vine.
Mes vis dar turime vienas kitą.
Aš neleisiu mūsų šeimai sužlugti.
Pasauly ir taip daug skausmo.
Tu teisi.
Man teks tiek daug gedėti.
Aš nepakęsiu dar vieno pilietinio karo mūsų namuose.
Turime išspręsti tai, kas vakar nutiko. Girdi?
Ostinas turi atsiprašyti tėčio ir suvienyti mūsų šeimą.
Aš vilties neprarasiu.
Manai, jis atsiprašys?
Jis pasakė, kad traukiasi.
Aš abejoju šia jo konstitucine teise.
Ačiū, kad leidai man čia miegoti.
Žinai, kuo gerai yra tai, jog neištekėjai?
- Kuo? - Ogi tuo, kad daug laiko gali praleist
su manim!
Dikinson
Kažkaip gėda, jog esu Gyva -
Ostinai?
Labas rytas, Siu.
Sveikutė.
Nieko sau vaišės.
Kur Ostinas?
Nemačiau jo.
Vadinasi, visas šis maistas - tau vienai?
Kai pagimdysiu, ilgėsiuosi valgymo už du.
Pažiūrėjus į visa tai, atrodytų, jog gimdysi trynukus.
Žinai, šiąnakt pilve labai daug spardėsi.
Nenustebčiau, jei paaiškės, jog ten - kelios poros kojyčių.
Atrodė, jog tau prasidėjo sąrėmiai.
Man irgi taip atrodė.
Pasirodo, dujos.
- Bjauru. - Emile.
Tai - pati gamta. O gamta tau patinka.
- Nenorėčiau kalbėt apie bezdalus. - Nori bandelės?
Ne. Aš... Ne.
Aš - pernelyg sukrėsta, kad valgyčiau.
Dieve, vakar vakaras buvo siaubingas, Siu.
Man pasirodė, kad tėtis mirė.
Maniau, kad Ostinas jį pražudė.
Taip...
Laimei, žodžiai nežudo.
Net ir tavo žodžiai.
O tu - kur kas geresnė poetė už Ostiną.
Ostinui teks atsiprašyti.
Todėl ir atėjau. Turiu vėl visus surinkti.
Maniau, tu atėjai pas mane.
Siu.
Siu, negi nesupranti?
Mano šeimoje - absoliutus chaosas.
Ar įsivaizduoji, ko Ostinas vakar prišnekėjo? Dievaži.
Taip.
Po teisybei, aš su juo sutinku.
Ką?
Tavo šeima turi rimtų bėdų.
Kurių, deja, neįmanoma išspręsti.
Ką čia šneki?
Kad ir tai, kaip jie elgėsi su tavimi?
Tavo tėvai siaubingai su tavim elgėsi.
Jie nesupranta, kokia tu esi talentinga.
Jie tiesiog laiko tave kvaiša.
Gal aš tiesiog ryškiau tai matau,
nes pati greit tapsiu mama,
o gimus vaikui, aš jam parodysiu,
jog myliu jį besąlygiškai, kad ir kuo jis taps.
Taip, kaip myliu ir tave.
Aš taip tave myliu, Emile.
Jei būtų mano valia, mes...
mes pabėgtume nuo tavo šeimos ir šį vaikutį augintume kartu.
Gali įsivaizduoti?
Galėtume pabėgti
ir niekada nematyti nė vieno jų.
Aš jų pasiilgčiau.
Tikrai?
Kur Ostinas? Man reikia su juo pakalbėti.
Aš jo nemačiau. Jis šiąnakt negrįžo namo.
- Ar tikrai nenori dešrelės? - Ne. Tiksliau, taip.
Labai skani...
- Kas? - O Dieve!
- Kas yra? - Dieve mano. Prasideda.
- Ne dujos? - Ne.
- Ką man daryt? - Pakviesk ką nors pagalbon.
- Taip! Einu! Ar tu... - Prašau!
- Gerai. - Pakviesk ką nors!
- Mama! - Man negera.
Atleisk man, ponia Dikinson. Nenorėjau tavęs išgąsdinti.
Nieko tokio, Edvardai. Žinojau, kad tu nemirei.
Tikrai? Iš kur?
Žmona žino tokius dalykus.
Be to, juk nebūtum mūsų taip staiga palikęs.
Būtum tempęs ilgai ir nuobodžiai.
Dar arbatos, tėti?
Vine, atnešei arbatos. Šaunuolė.
Kuo dar gali užsiimti senmergė, jei ne slaugyti savo tėvą?
Padėk ten.
Padėkite! Siu gimdo!
Gimdo? Tikrai?
Taip. Prasidėjo sąrėmiai. Ką daryti? Kviesti daktarą?
Galėčiau nulėkt į miestą kaip kokia lenktynininkė.
Jokiu būdu. Daktarų mums nereikia.
- Ne? - Aš priimsiu šį kūdikį.
Pala. Ką?
Taip, teisingai. Aš pabūsiu pribuvėja.
O ką? Norkrosų ūkyje daktarų mums niekad nereikėjo.
Prasidėjus gimdymui, mes pasiraitodavome rankoves ir imdavomės darbo pačios.
- Neminint jau karvių ir kumelių. - Gerai.
Prisiminimai atgyja.
Daržinės kvapas auštant,
mes su teta Lavinja brendame per mėšlą, ką tik padėjusios ožkai atsivesti ožiuką.
- Siu ožiukas jau beldžiasi, taigi... - Ne, minutėlę!
- Kas prižiūrės mane? - Viskas tau gerai, Edvardai.
- Apsvaigo galva ir tiek. - Regis, tai buvo širdies priepuolis.
Tau tereikia pailsėti. Be to, su tavim liks Vinė.
- Tiesa, Lavinja? - Taip.
Gal šiek tiek keista, nes turiu
- iš naujo įvertinti mudviejų santykius. - Puiku.
Taigi, Emile, nešk šen paklodžių.
- Paklodžių. - Mege, kibirus!
Ar mes galime kuo padėti?
Tau skauda?
Palauk, tai tik gėlytės.
Gal chloroformas ją nuramintų. Girdėjau, jis dabar madingas.
- Karalienė Viktorija jį gyrė. - Aha. Gerai skamba.
Paistalai. Norkrosų ūkyje nieko panašaus neturėjome.
Siu pagimdys au naturel. Tiesa, Siu?
Man gana stipriai skauda.
Puiku.
- Skausmas rodo, kad dar gyva. - Mama!
Nekalbėk taip. Juk žinai, kad Siu mama mirė gimdydama.
Tikrai?
- Pati geriausia mirtis moteriai. - Mama.
- Didžiausia auka. - O Dieve.
Tu išgyvensi. Tiesa, Mege?
Nežinau. Siauri klubai.
- Svarbiausia, kad kūdikis išgyventų. - O Dieve.
Gal tegu išgyvena visi?
Emile? Emile, aš neištversiu.
Kaip žmogus gali išlįsti pro tokią mažą angą?
Tai nelogiška. Kaip tai įmanoma?
Pakaks!
Tu nesi svarbiausia, Siuzana.
Tavyje yra vertinga gyvybė, dėl kurios privalai pasistengti.
- Ar supratai? - Taip.
Puiku. Atneškite man avies vilnos žirkles.
- Avių žirkles? - Kuriems galams?
Aš naudosiu daug ūkio įrangos.
Sąrėmiai - jau dažnesni.
Na, klausyk.
Jei ji gimdo, reikia pakviesti Ostiną. Aš verčiau...
Emile Dikinson, nedrįsk išeiti iš šito kambario.
Bet jis - tėvas. Jis turi būti čia.
Man nereikia Ostino. Man reik tavęs.
Gerai, gerai. Iš kur tavo mažytėj rankoj tiek jėgos?
Nes man skauda.
Gurkštelėk, brangute.
- Gal padės mažumėlę. - Gerai.
Nudžioviau buteliuką.
Pamirškim avių žirkles. Man prireiks kiaulės grandyklės.
- Štai kodėl gyvenam Naujojoje Anglijoje. - Tikra tiesa.
Klevų sirupo gaminimas - mano mėgstamiausia sezono veikla.
Mano irgi.
Sakei, labiausiai mėgsti pjaustyt moliūgą.
- Galiu labiausiai mėgti abu dalykus? - Abe. Ne.
Ei! Aš nekalta, kad Naujoji Anglija teikia man tiek džiaugsmo.
Iš mano medžio neišlašėjo nieko.
Klevas turi būt bent 45 metų amžiaus, kad leistų sulą.
Tas Džordžas su tomis savo žiniomis.
O kur Freizaras, po galais?
Juk šis vakarėlis - jo garbei.
Negaliu patikėti, kad jis įstojo į armiją.
Spaudimas eiti kariauti vis didėja.
Tuoj mes visi turėsim eiti.
O kaip tu, bičiuli? Eisi kariauti?
Nesu tikras, ar būčiau naudingas armijai.
Pastaruoju metu iš manęs - jokios naudos.
Plius, tau greit gims vaikas.
Liūdna, šiame kare labai daug jaunų tėvų.
Taip. Vyras galiausiai turi atlikti savo pareigą.
Kodėl moterys negali eiti kariauti?
- Kam ta nelygybė? - Abe.
Kur sniego gniūžtę galėčiau suvilgyti klevų sirupu?
- Sveikas, žmogau. - Freizarai, žmogau!
- Puikiai atrodai. Išties puikiai. - Taip.
Mama man ką tik prisiuvo apykaklę.
- Šauniai. - Atrodai kaip tikras didvyris, Sternsai.
- Tau - adjutantas Sternsas. - Tikrai taip.
- Auksinis Amhersto berniukas. - Mes tavimi didžiuojamės, Freizarai.
Ačiū, kad sukvietei visus.
Smagu matyti jus visus paskutinį kartą.
Paskutinį? Liaukis.
- Pasimatysime, kai karas baigsis. - Taip. Galbūt.
Liaukis. Amhersto geriausiojo jiems neatiduosim.
Juk esi žolės ritulio komandos žvaigždė,
- koledžo prezidento sūnus... - O karas - it žolės ritulys.
Bet kuriuo atveju man nebėra kur dėtis.
Liaukis. Visada buvai geriausias iš mūsų.
- Tikras didvyris. - O kur Emilė?
- Kas? - Emilė Dikinson.
Tavo sesuo?
Tikėjausi ir su ja atsisveikinti. Ar ji ateis?
Aš nežinau.
Su šeima nebesikalbu.
- Ostinai, kas nutiko? - Vėliau pakalbėsim.
Surenkime geras palydėtuves.
Triskart valio Freizarui Sternsui. Valio…
- Valio! - Valio...
Ar mūsų laukimo vertė -
Verta Milžiniško Perlo
Kaip gyvybė - tirpstanti - Mums -
Mūšyje - siaubo Taurė?
Atsiprašau. Mane pykina. Man tai nepatinka.
Galite stumtelėti truputį...
Taip.
Tikrai nemaniau, kad gimdymas - toks lėtas procesas.
Kūdikis gims, kai bus pasirengęs.
Kaip ir asiliukai.
Žinot, kuo man patinka gimdymas?
Visad staigmena. Niekada nežinai, kas gims.
Sykį mano pusseserė pagimdė kūnais suaugusius dvynius.
Trys rankos, dvi galvos. Gal ir pas Siu ten - porelė.
- Ar dar ilgai? - Tai - paslaptis. Niekas nežino.
Bet pamėginsiu spėti. Dirstelėkime, gerai?
O Dieve. Ne. Aš ne... Ne.
Nejudėk, Siuzana.
Dar trejetą valandų. Kaklelis atsivėręs vos per colį.
Abejoju, ar ištversiu dar tris valandas.
Tu abejoji? O kaip aš?
Žinai, Emile, mes su teta Lavinja sakydavom -
jei nesusitvarkai su arkliais, eik iš tvarto.
Gal išeisiu trumpam.
Eik, pakvėpuok grynu oru. Tau to reikia.
- Ar galiu... - Eik.
Gal ji stipriau stumtų užpakalinėmis kojomis.
- Įdomi teorija. - Stok ant keturių, širdele.
Kas čia? Gal Ostinas?
Freizarai. Čia - tu.
Emile. Atėjau atsisveikinti.
Lik sveikas.
Tu išvyksti?
Taip. Ryt - į Virdžiniją.
Tada žygiuosim į Šiaurės Karoliną.
- Deja, Ostino namie nėra. - Ne, aš jį mačiau.
Atėjau su tavim atsisveikinti.
Juk nesi užsiėmusi?
Ne. Sėdžiu ir laukiu, kol Siu pagimdys.
Aš nežinojau. Nenoriu trukdyti.
O, ne. Netrukdai. Tai labai ilgai trunka. Norėčiau išgerti.
Užeik.
Gal grįžkime?
Prašau.
Į sveikatą.
Džiaugiuosi, kad atėjai pas mane.
Būčiau liūdėjusi, jei nebūčiau su tavim atsisveikinusi.
Aš irgi. Turėjau pasimatyti prieš išvykdamas.
Supranti? Juk galiu ir nebegrįžti.
Visa tai?
Juk negali rimtai vertinti
tos mano vizijos apie tavo mirtį.
Aš - keistuolė. Pats žinai.
Pamišusi. Taip?
- Neabejoju, kad liksi gyvas ir... - Prašau, nereikia.
Ko nereikia?
Neapsimetinėk džiugia, kaip ir jie visi.
Juk tu - vienintelė, kuri atvirai kalbėjai su manim apie karą.
Buvai vienintelė, išdrįsusi pažvelgti tiesai į akis.
Nebandyk manęs linksminti apsimestine viltimi.
Kas, jei teturim vien viltį?
Kartais
daugiausia vilties gali suteikti
tiesus žvilgsnis į tamsą.
- Beje, aš nemanau, kad tu - pamišusi. - Ne?
Ne!
Pamišęs yra pasaulis.
Tavo vienintelis skirtumas -
tu nebijai sakyti tai, ką matai.
Todėl ir esi puiki rašytoja, girdi?
Didieji rašytojai neiškraipo tiesos, net jei ji - tragiška.
Paskaityk Dantę.
„Pragaras“.
Jis nusileido į patį juodžiausią pragarą
ir grįžo tam, kad papasakotų.
Na...
Aš labai tikiuosi, kad grįši.
„Dar viena generolo Li pergalė pareikalavo 2 000 Sąjungos karių mirčių
ir 7 000 sužeistųjų.“
Gražu. Dar 2 000 vyrukų, už kurių galėjau ištekėti.
Neliko dar 2 000.
- O Konfederatai? - Ką Konfederatai?
Kiek aukų jų pusėje?
- Ar yra pavardžių sąrašas? - Supratau.
Sakai, ir už jų galėjau ištekėti. Tiesa, nors skirtųsi mūsų politiniai požiūriai,
bet užtat nebūtų nuobodu prie pusryčių stalo.
Noriu sužinoti, kaip ten mano brolis.
Tavo dėdė Semas iš Savanos kaunasi priešingoje pusėje.
Pietinės pusės pavardžių sąrašo nėra.
Mes jau nebegalvojame apie juos kaip apie žmones.
Štai ką daro neapykanta, Vine.
Neapykanta ir susiskaidymas.
Labai gėdingi laikai.
Gal būtų geriau, jei vakar mano širdis būtų sustojusi.
Aš džiaugiuosi, kad nemirei.
Tikrai?
Taip.
Per šitą karą netenku visų savo galimų antrų pusių.
Būtų nekas, jei dar ir tėvo netekčiau.
Paskaityk sporto naujienas.
Gerai.
Nustebau, jog neatsivedei Bilio.
Jam patinka sniegas su klevų sirupu.
Šiąnakt jis prastai miegojo.
Aš - taip pat.
Be tavęs aš visad prastai miegu.
Tu išgelbėjai man gyvybę.
Juk žinai tai, tiesa?
Su tavimi
ir su Biliu
man iš tiesų džiugu.
Man tai - viskas.
Be tavęs nieko neturiu.
Dėl tavęs padaryčiau viską, Džeine.
Ostinai, liaukis.
Mes taip nebegalime. Sakiau tau.
Kodėl?
Todėl, kad Siu netrukus gimdys.
Tai nieko nekeičia.
Ir dar aš...
Aš išteku.
Tu...
Ką?
Už tėvo verslo partnerio.
Vardu Pjeras.
Pasipiršo man.
Pjeras... Koks Pjeras? Aš jį pažįstu?
Ne. Jis - ne vietinis.
Jis - iš Prancūzijos. Tiksliau, Vietnamo.
Jam priklauso ryžių plantacija.
Ir jis
stato uostus,
kad galėtų prekiauti su Prancūzija.
Sudėtingas tipas.
Aš žinau tik tiek, kad pinigų jis turi,
ir pajėgs apmokėti Biliui išsilavinimą.
- Aš irgi galiu sumokėti už mokyklą. - Ostinai...
Tiesiog nieko nebus, supranti? Miestelis - per mažas.
Nori, kad gyvenčiau nuolat smerkiama,
- aš to nenoriu. - Ne, ne.
Džeine.
Prašau.
Neišvažiuok. Prašau.
Bilietai į Vietnamą jau nupirkti.
Aš neturėjau kitos išeities.
Vieną dieną tu suprasi.
Tikiuosi...
Tikiuosi, tavo žmona išmoks, kaip tavimi pasirūpinti.
Jau vėlu.
Man dar daiktus reik susidėti.
Nenoriu, kad išvyktum.
Likimas šaukia.
Pasiilgsiu mūsų miestelio. Gero seno Amhersto.
Taip. Aš irgi prie jo prisirišusi.
Žinai, aš norėjau pasiimti į karą vieną dalyką.
Ką tik nori.
Eilėraštį.
Nešiočiausi jį kišenėje, čia.
Tavo žodžiai suteiks man vilties.
Ne apsimestinės vilties?
Ne.
Tikros vilties.
Tokios, kuri leistų pamatyti, kad ne viskas gerėja.
Štai. Paimk šitą.
Parašiau šiandien.
Kam jį rašei?
Aš jį parašiau...
Niekam.
Kažkaip gėda, jog esu Gyva -
Kai Vyrai, tokie drąsūs, žūva -
Pavydu tų žymiųjų dulkių -
Leista - kokia Galva -
Ačiū, Emile.
Kūdikis jau gimsta. Emile, eikš greičiau.
Šlovė, aleliuja
Tiesa atžygiuoja
O Dieve.
Tu grįžai.
Sveika, sese.
Ostinai, tu praleidai.
Ne, puikiai pataikiau.
Ne, ne. Kūdikis.
Ką tik gimė tavo vaikas. Ostinai, tu - tėvas.
Kodėl manęs nepakvietėt?
Aš norėjau. Tikrai. Aš...
Net sakiau, kad...
Viskas labai greit įvyko.
Palauk. Aš greitai. Norėjau pakalbėti apie vakar vakarą.
Aš nenoriu apie tai kalbėti.
Aš noriu pamatyti savo vaiką.
Taip. Ne. Žinau.
Tačiau privalai atsiimti kai kuriuos savo žodžius.
Negi nemanai, kad dabar, gimus vaikui,
mūsų šeimai svarbu išlikt vieningai?
Manau, jau per vėlu.
Ne per vėlu, Ostinai.
Mes dar galim viską ištaisyti. Tu tik turi atsiprašyti tėčio.
Aš su tuo žmogumi kalbėtis neketinu.
Juk tu nerimtai.
Dar ir kaip rimtai.
Mes skilom, Emile.
Anksčiau ar vėliau tau irgi teks stot į kurią nors pusę.
Išvertė Egidija Namavičė