Vinnij!
Jā?
Vai tētis ir miris?
Nē.
Ak dievs!
Tā bija tikai maza sirdslēkme. Viņam viss labi.
Pasaki vēlreiz!
Ko pateikt?
Pasaki vēlreiz, ka viņš nav miris.
Viņš nav miris.
Viņš saļima, sasita galvu un zaudēja samaņu.
Pabāzām viņam zem deguna ožamo sāli un ielējām rīklē viskiju, un viņš atžirga.
Droši vien pāris dienu būs gultā, bet viņam viss ir kārtībā.
Viņš elpo. Zina, kā viņu sauc.
Pat nevajadzēja saukt ārstu.
Ak dievs, cik briesmīgas vakariņas. Ārprāts!
Tev negaršo mana piena putra?
Saprotams, ka es nerunāju par ēdienu, Vinnij.
Es runāju par tiem briesmīgajiem vārdiem, ko Ostins vakar sarunāja.
Par mūsu ģimeni, par tēti.
-Ja nu tā ir taisnība? -Ko?
Paklau, es nezinu. Ja?
Nezinu, kas manā dzīvē ir nogājis greizi, bet kaut kas ir.
Es neesmu tur, kur gribēju būt.
Es neesmu nekur.
It kā visas manas izvēles būtu bijušas nepareizas. Visas.
Man nav laimes, Emīlij. Man ir tikai nožēla.
Esmu tik vientuļa, ka esmu nolemta.
Un es laikam tikai jautāju,
vai daļēji tā tomēr nevarētu būt tēta vaina.
Vai runa ir par Džozefu Laimenu?
Par visiem maniem mirušajiem puišiem…
ko man vajadzēja apprecēt, kad bija iespēja.
Bet es vilcinājos, it kā mani gaidītu kaut kāda lieliska nākotne.
Te nu mēs esam - nākotnē -, un tā ir briesmīga.
Un visi, ko es esmu mīlējusi, ir miruši.
Nav tiesa.
Es joprojām esmu te.
Un tāpat arī pārējā mūsu ģimene.
-Un arī tētis, paldies dievam. -Jā.
Vakar viņa dzīve varēja beigties, taču nebeidzās.
Mēs visi joprojām esam te, Vina.
Mēs joprojām esam cits citam.
Es nepieļaušu, ka šī ģimene izjūk.
Pasaulē jau tā ir pārāk daudz sāpju.
Tev taisnība.
Man par tik daudz ko ir jāsēro.
Nevaru ņemties ar pilsoņkaru mūsu pašu mājā.
Tas, kas vakar notika, mums ir jāatstāj aiz muguras. Ja?
Ostinam ir jāatvainojas tētim un jāapvieno ģimene.
Es nezaudēju cerību.
Tiešām domā, ka viņš to darīs?
Viņš teica, ka "atšķeļas".
Jā. Es apšaubu viņa konstitucionālās tiesības tā darīt.
Paldies, ka ļāvi man te šonakt gulēt.
Zini, kas ir neprecēšanās lielākais pluss?
-Kas? -Tas, ka tu tik daudz laika vari pavadīt…
ar mani!
Dikinsone
Būt Dzīvam nu kā negods šķiet -
Ostin?
Labrīt, Sū!
Sveika!
Tev te ir gatavās dzīres.
Kur ir Ostins?
Neesmu viņu redzējusi.
Gribi teikt, ka tas viss ēdiens ir tev?
Man tiešām pietrūks ēšanas par diviem, kad šis būs galā.
Spriežot pēc brokastīm, tev varētu būt trīnīši.
Zini, vakar es tur iekšā jutu pamatīgu spārdīšanos.
Nebrīnītos, ja tur tiešām būtu vairāki pēdu pāri.
Man likās - tās varēja būt kontrakcijas.
Man arī.
Izrādījās, ka tās bija tikai gāzes.
-Pretīgi. -Emīlij!
Tas ir tikai dabiski. Tev taču patīk daba.
-Man nav noskaņojuma runāt par pirdieniem. -Gribi kēksiņu?
Nē. Es… Nē.
Joprojām esmu pārāk satraukta, lai ēstu.
Ak dievs, vakarvakars bija tik baiss, Sū.
Es tiešām domāju, ka mans tētis ir miris.
Likās, ka Ostins viņu nogalināja.
Jā, nu…
par laimi, vārdi nevar nogalināt.
Pat tavi vārdi ne.
Un tu esi daudz labāka dzejniece nekā Ostins.
Ostinam ir jāatvainojas.
Tāpēc esmu te. Man visi atkal jāapvieno.
Domāju, ka esi te, lai satiktu mani.
Sū!
Sū, vai nesaproti?
Pašlaik manā ģimenē valda pilnīgs haoss.
Vai spēj noticēt tam, ko Ostins vakar pateica? Ak dievs!
Jā.
Patiesībā es viņam piekrītu.
Ko?
Tavai ģimenei ir nopietnas problēmas.
Problēmas, kas diemžēl nav atrisināmas.
Par ko tu runā?
Padomā, kā viņi pret tevi ir izturējušies.
Māte un tēvs pret tevi ir attiekušies briesmīgi.
Viņiem nav ne jausmas, cik tu esi īpaša.
Saproti… Viņi pret tevi izturas tā, it kā tu būtu traka.
Paklau, varbūt es to tikai vairāk ievēroju,
jo tūlīt kļūšu par māti
un, kad bērns būs piedzimis, es gribu, lai viņš zina,
ka, lai vai par ko viņš izaugtu, es viņu mīlēšu bez nosacījumiem.
Tāpat kā mīlu tevi.
Es tevi tik ļoti mīlu, Emīlij.
Ja tas būtu manā ziņā, mēs…
mēs aizbēgtu no tavas ģimenes un kopā audzinātu šo bērnu.
Iedomājies?
Mēs vienkārši aizbēgtu
un tos cilvēkus vairs nekad nesatiktu.
Domāju, ka man viņu pietrūktu.
Tiešām?
Kur ir Ostins? Man tiešām ar viņu jārunā.
Neesmu viņu redzējusi. Vakar viņš nepārnāca.
-Tiešām negribi kādu desiņu? -Nē. Nudien negribu. Tiešām.
Tā ir tiešām gard…
-Ko? -Ak dievs!
-Kas notiek? -Ak dievs! Sākas.
-Tās nav gāzes? -Nē.
-Ko man darīt? -Vai pasauksi palīdzību, lūdzu?
-Jā! Skrienu! Tev viss labi… -Lūdzu!
-Labi. -Sauc palīgā!
-Mamm! -Man nav labi.
Piedod! Es negribēju tevi nobiedēt, misis Dikinsone.
Viss kārtībā, Edvard. Zināju, ka neesi miris.
Zināji? Kā?
Sieva tādas lietas zina.
Turklāt tu mūs tik pēkšņi neatstātu.
Tu gādātu, lai tas velkas ilgi.
Papildināt, tēt?
Vinnija atnesusi tēju. Tu esi tik laba.
Jā, ko gan citu vientuļa vecmeita varētu darīt kā rūpēties par savu tēvu?
Noliec tur!
Palīgā! Palīgā! Klausieties! Sū dzimst bērns!
Bērns? Tiešām?
Jā. Viņai sākušās dzemdības. Ko mums darīt? Man izsaukt ārstu?
Varu aizjāt uz pilsētu kā Pols Revīrs.
Nekādā gadījumā. Nav nekādas vajadzības pēc ārstiem.
-Nav? -Bērnu pieņemšu es.
Pag! Ko?
Jā, tieši tā. Es būšu vecmāte.
Norkrosu fermā mums ārstus nevajadzēja.
Kad dzima mazulis, uzrotījām piedurknes un tikām galā pašas.
-Nemaz nerunājot par teļiem un kumeļiem. -Labi.
Man viss ataust atmiņā:
kūts smarža saullēktā,
mēs ar tanti Lavīniju mēžam steliņģus, kad esam palīdzējušas atskriet kazlēnam.
-Nu, Sū kazlēns jau ir ceļā, tāpēc… -Nē, acumirkli!
-Kurš pieskatīs mani? -Tev nekas nekaiš, Edvard.
-Tas bija tikai reibonis. -Esmu pārliecināts - tā bija sirdstrieka.
Tev tikai jāatpūšas. Turklāt pie tevis paliks Vinnija.
-Vai ne, Lavīnij? -Jā.
Tas gan varētu būt nedaudz neveikli, jo pašlaik es
-pārvērtēju mūsu attiecības. -Ideāli.
Tā, Emīlij, paņem palagus!
-Palagus. -Un, Megij, atnes spaiņus!
Vai mēs kaut kā varam viņai palīdzēt?
Tu domā, ka šis ir sāpīgi?
Mēs tikai sākam.
Varbūt viņai palīdzētu hloroforms. Esot modes kliedziens.
-Karaliene Viktorija slavē. -Jā. Izklausās lieliski.
Muļķības! Norkrosu fermā mums nekā tāda nebija.
Sū bērnu dzemdēs dabiskā veidā. Vai ne, Sū?
Man diezgan stipri sāp.
Labi.
-Ja sāp, tad tu vēl esi dzīva. -Mamm!
Nerunā tā! Tu taču zini, ka Sū māte nomira dzemdībās.
Tiešām?
-Sievietei nav labāka veida, kā aiziet. -Mamm!
-Galējais upuris. -Ak dievs!
Viņai viss būs labi. Vai ne, Megij?
Nezinu. Šauri gurni.
-Bet galvenais - lai izdzīvo bērns. -Ak dievs!
Varbūt centīsimies, lai izdzīvo abi?
Emīlij? Emīlij, nedomāju, ka to spēju.
Saproti, kā gan cilvēks var iznākt laukā pa tik mazu caurumiņu?
Tas nav loģiski. Kā to vispār var izdarīt?
Pietiek!
Runa vairs nav par tevi, Sūzana.
Tevī iekšā ir maza, dārga dzīvība, kam vajag, lai esi stipra.
-Vai saproti? -Jā.
Labi. Atnesiet man aitu dzirkles!
-Aitu dzirkles? -Kam tev tās?
O, es izmantošu daudzus fermas darbarīkus.
Kontrakcijas kļūst biežākas.
Labi, paklau!
Ja bērns dzimst, te ir jābūt Ostinam. Es labāk…
Emīlija Dikinsone, neuzdrošinies pamest istabu!
Bet viņš ir tēvs. Viņam te jābūt.
Man nevajag Ostinu. Man vajag tevi.
Labi, labi. Ak dievs! Kā tava maigā roka var būt tik stipra?
Tas tāpēc, ka man sāp.
Iemalko šo, mīļā!
-Tad tik dikti nesāpēs. -Labi.
Nospēru katram gadījumam.
Aizmirsti aitu dzirkles! Man vajadzēs cūku skrāpi.
-Tā dēļ ir vērts dzīvot Jaunanglijā. -Ak dievs! Absolūti.
Kļavu sīrupa vārīšana ir mana mīļāka sezonālā izklaide.
Arī mana.
Teici - tev vislabāk patīkot ķirbju grebšana.
-Vai nevar būt divas mīļākās izklaides? -Ebij! Nē.
Ei! Nav mana vaina. Jaunanglija man sagādā tik daudz prieka.
No mana koka nekas nav satecējis.
Kļavai jābūt vismaz 45 gadus vecai, lai dotu pietiekami daudz sulas.
Tas Džordžs ar saviem faktiem.
Ei, kur, ellē, ir Freizers?
Šīm bija jābūt viņa atvadu svinībām.
Neticami, ka viņš pieteicās karot.
Spiediens pieteikties kļūst arvien lielāks.
Drīz mums visiem būs jādodas.
Kā ar tevi, draugs? Dosies cīnīties?
Šaubos, ka armija mani gribētu.
Es pēdējā laikā esmu jokains.
Turklāt tev būs bērns.
Diemžēl šai karā ir daudz jaunu tēvu.
Jā. Galu galā vīrietim ir jāpilda savs pienākums.
Kāpēc sievietes nevar būt kareives?
-Kā būtu ar vienlīdzību? -Ebij!
Kur te var dabūt sniega piku ar svaigu kļavu sīrupu?
-Sveiks, vecīt! -Freizer!
-Tu labi izskaties. Tiešām labi. -Jā.
Mamma tikko pabeidza piešūt apkakli.
-Smalki. -Tu izskaties pēc īsta varoņa, Stērns.
-Tev es esmu adjutants Stērnss. -Pareizi.
-Lūk, Amerstas zelta puisēns. -Mēs ar tevi ļoti lepojamies, Freizer.
Paldies, ka sapulcēji mūsu kompāniju.
Priecājos, ka varu jūs vēl pēdējo reizi satikt.
Pēdējo reizi? Nu beidz!
-Mēs satiksimies atkal, kad karš beigsies. -Jā. Jā. Varbūt.
Nu beidz! Amerstas labākos viņi nedabūs.
Jā, tu esi lauka hokeja komandas zvaigzne,
-koledžas prezidenta dēls… -Un karš ir tāds pats kā lauka hokejs.
Lai vai kā, no tā vairs nevar izvairīties.
Nu taču! Tu vienmēr esi bijis labākais no mums.
-Tu esi īsts varonis. -Klau, kur ir Emīlija?
-Kas? -Emīlija Dikinsone.
Tava māsa.
Es gribēju no viņas atvadīties. Vai viņa piekāps?
Es nezinu.
Es ar savu ģimeni īsti nesarunājos.
-Ostin, kas notika? -Parunāsim par to vēlāk.
Labs ir, atvadīsimies, kā nākas!
Trīsreiz uzgavilēsim Freizeram Stērnsam. Hip, hip…
-Urrā! -Hip, hip…
Vai mēs, kas gaidām, - esam tā vērti -
Ka tāda Milzu Pērle
Kā dzīvība - nu izšķīstu - par Mums -
Tai Kaujas - šausmīgajā Katlā?
Atvainojiet! Man ir tik nelabi. Man šis nepavisam nepatīk.
Vai varat paspiest mazliet…
Jā.
Es tiešām neapjautu, ka dzemdēšana notiek tik lēni.
Bērns nāk, kad ir gatavs.
Ar ēzeļiem ir tāpat.
Vai zināt, kas man radībās patīk?
Pārsteigums. Nekad nevar zināt, kas piedzims.
Reiz manai māsīcai gadījās Siāmas dvīņi.
Trīs rokas, divas galvas. Varbūt Sū tur ir tāds pārītis iesprūdis.
-Cik vēl laika tas prasīs? -Tā ir mīkla, mīļā. Neviens nezina.
Bet es varētu izteikt minējumu. Paskatīsimies, labi?
Ak dievs! Nē. Es ne… Nē.
Nekusties, Sūzana!
Vēl kādas trīs stundas. Atvērums tikai viena colla.
Nezinu, vai izturēšu vēl trīs stundas.
Tu neizturēsi? Un es?
Paklau, Emīlij! Mēs ar tanti Lavīniju mēdzām teikt:
"Ja netiec galā ar zirgiem, pazūdi no staļļa."
Varbūt tev vajadzētu iet laukā.
Atvelc elpu, mīļā! Tev vajadzēs spēku.
-Vai neiebilsti, ja iziešu… -Ej taču!
Varētu būt, ka uz pakaļkājām viņa stumtu labāk.
-Interesanta teorija. -Jā. Tev vajadzēs mesties četrrāpus, mīļā.
Kas tur? Varbūt Ostins.
Freizer! Tas esi tu.
Emīlij! Es atnācu atvadīties.
Atvadīties.
Tātad tu… dodies?
Jā. Rīt došos ceļā uz Virdžīniju.
Tad mēs soļosim uz Ziemeļkarolīnu.
-Man žēl - Ostina te nav. -Nē, es viņu jau satiku.
Es atnācu atvadīties no tevis.
Tu taču neesi aizņemta?
Nē. Tikai sēžu un gaidu, kad piedzims Sū bērns.
Es nezināju. Negribu traucēt.
Nē, nē. Viss kārtībā. Tas velkas mūžību, un es labprāt iedzertu.
Ienāksi?
Iesim atpakaļ?
Lūdzu.
Priekā!
Man prieks, ka mani uzmeklēji.
Es ļoti bēdātos, ja mums nebūtu bijusi iespēja atvadīties.
Es arī. Man bija tevi jāsatiek, pirms dodos prom.
Saproti? Jo es varu arī neatgriezties.
Tu par to?
Klau, tu nedrīksti uztvert nopietni to manu vīziju par to, kā tu nomirsi.
Es esmu dīvaine. Tu taču zini.
Es esmu trakā. Vai ne?
-Esmu droša, ka tev viss būs kārībā un… -Lūdzu, nevajag.
Ko nevajag?
Nevajag būt tēloti priecīgai kā pārējiem.
Tu vienīgā esi ar mani runājusi atklāti par to, ko šis karš varētu maksāt.
Tu vienīgā esi tik drosmīga, lai skatītos patiesībai acīs.
Tu necenties dot viltus cerību.
Ja nu cerība ir vienīgais, kas mums ir?
Dažreiz…
cerīgākais, ko cilvēks var darīt,
ir skatīties tieši tumsā.
-Starp citu, es nedomāju, ka esi traka. -Nē?
Nē!
Traka ir pasaule.
Tevi atšķirīgu padara tas, ka tu nebaidies saukt lietas īstajos vārdos.
Tieši tādam ir jābūt dižam rakstniekam. Zini?
Diži rakstnieki nevairās no patiesības, pat ja tā ir traģiska.
Piemēram, Dante.
Elle.
Viņš nokāpa pašā ellē
un atgriezās, lai par to pastāstītu.
Nu…
Es tiešām ceru, ka tu atgriezīsies.
"Ģenerāļa Lī izšķirošā uzvara prasījusi 2000 Savienības kareivju dzīvību,
un 7000 ir ievainoti."
Lieliski. Vēl 2000 puišu, ar kuriem es būtu varējusi apprecēties.
Vēl 2000 puišu, kas izsprukuši.
-Un kā ar konfederātiem? -Kas ar tiem ir?
Cik daudz kritušo ir tajā pusē?
-Vai ir saraksts ar vārdiem? -Es saprotu, ko tu saki.
Būtu varējusi apprecēt arī viņus. Protams, mums būtu bijušas politiskas domstarpības,
bet varbūt būtu interesantas sarunas pie brokastgalda.
Es tikai prātoju, vai tur bija arī mans brālis.
Tavs tēvocis Sems no Savanas cīnās otrā pusē.
Dienvidu pārstāvju vārdi nav minēti.
Laikam jau mēs viņus vairs neuzskatām par cilvēkiem.
Lūk, pie kā noved naids, Vinnij.
Naids un šķelšanās.
Apkaunojošs laiks, kad būt dzīvam.
Varbūt būtu bijis labāk, ja vakar mana sirds būtu apstājusies.
Es priecājos, ka neesi miris.
Tiešām?
Jā.
Kara dēļ es zaudēju visus potenciālos dvēseles radiniekus.
Būtu skarbi, ja zaudētu arī tēti.
Varbūt tu varētu palasīt sporta sleju.
Labi.
Zini, es biju pārsteigts, ka šodien nepaņēmi līdzi Billiju.
Viņam garšo sniega pikas ar kļavu sīrupu.
Šonakt viņš slikti gulēja.
Es arī.
Bez tevis man nekad nav labs miegs.
Tu man izglābi dzīvību.
Tu taču to zini, vai ne?
Būt ar tevi,
rūpēties par Billiju -
tas ir vienīgais, kas man sagādā prieku.
Tas man ir viss.
Tu esi viss, kas man ir.
Es tavā labā darītu visu, Džeina.
Ostin, beidz!
Mēs to vairs nedrīkstam darīt. Es tev jau teicu.
Kāpēc ne?
Tāpēc, ka Sū būs bērns.
Tas taču neko nemaina.
Jā. Un tāpēc, ka es…
Tāpēc, ka es precēšu kādu citu.
Tu…
Ko?
Viņš ir mana tēva biznesa partneris.
Viņu sauc Pjērs.
Viņš lūdza manu roku.
Pjērs… Kāds Pjērs? Vai es viņu pazīstu?
Nē. Viņš nav šejienietis.
Viņš ir no Francijas. Patiesībā no Vjetnamas.
Viņam pieder rīsu plantācija.
Un viņš…
viņš attīsta ostas,
lai varētu tās atvērt Francijas tirdzniecībai.
Viņš izklausās ļoti problemātisks.
Es zinu tikai to, ka viņam ir nauda
un viņš Billijam var nodrošināt labu izglītību.
-Esmu gatavs maksāt par Billija skolu. -Ostin…
Tas vienkārši nesanāks. Ja? Šī pilsēta ir pārāk maza.
Tu lūdz, lai es dzīvoju kaunā,
-un es to negribu. -Nē, nē.
Džeina, Džeina!
Lūdzu.
Nebrauc prom! Lūdzu.
Biļetes uz Vjetnamu jau ir nopirktas.
Man nebija izvēles.
Domāju - kādudien tu to sapratīsi.
Es ceru…
Es ceru, ka tava sieva iemācīsies par tevi vairāk rūpēties.
Jau vēls.
Man vēl jāsakravājas.
Kaut tev nebūtu jādodas!
Liktenis sauc.
Man pietrūks šīs pilsētas. Vecās labās Amerstas.
Jā. Arī es šai vietai esmu diezgan pieķērusies.
Klau, es gribētu, lai tu man kaut ko iedod līdzi karā.
Ko vien vēlies.
Dzejoli.
Es to glabāšu te, kabatā.
Tavi vārdi man dos cerību.
Nevis viltus cerību?
Nē.
Īstu cerību.
Tādu, kas ir pietiekami drosmīga, lai atzītu, ka dažreiz nekas nekļūst labāk.
Lūdzu! Vari ņemt šo.
Es to uzrakstīju šodien.
Kam tu to uzrakstīji?
Es to uzrakstīju…
Nekam.
Būt Dzīvam nu kā negods šķiet -
Kad drošos nāve pļauj -
Ir apskaužami cēlie pīšļi -
Kam Kapakmens - tāds ļauts -
Paldies, Emīlij.
Jau redzama galviņa. Emīlij, nāc ātri!
Slava, slava, aleluja!
Viņa patiesība tālāk iet
Ak dievs!
Tu esi atpakaļ.
Kas ir, mās?
Ostin, tu palaidi garām.
Domāju, ka trāpīju precīzi.
Nē, nē, nē. Bērns.
Tev tikko piedzima bērns. Ostin, tu esi tēvs.
Kāpēc neviens mani nepasauca?
Es gribēju. Tiešām gribēju. Es…
Es pat teicu, ka iešu… Tas viss…
Tas viss notika tik ātri.
Pag! Ļoti īsi - es gribēju parunāt par vakarvakaru.
Es negribu runāt par vakarvakaru.
Es gribu redzēt savu bērnu.
Pareizi. Nē. Es zinu.
Bet daži vārdi, ko pateici, tev ir jāņem atpakaļ.
Vai tev nešķiet, ka tagad, kad ir bērns, ir svarīgi, lai ģimene turētos kopā?
Domāju, ka tam ir mazliet par vēlu.
Nav par vēlu, Ostin.
Mēs to varam labot. Tev tikai ir jāatvainojas tētim.
Man nav nodoma vēl kādreiz ar to cilvēku runāt.
Tu to nedomā nopietni.
Domāju gan.
Šis nams ir sašķēlies, Emīlij.
Un agri vai vēlu tev būs jāizvēlas, kurā pusē nostāties.
Tulkojusi Aija Apse